Конспект лекцій з дисципліни «Соціальна робота зі спеціальними групами клієнтів та форми соціального патронажу»
частина 2 «Соціальна робота з розумово відсталими людьми»

Розділ 1. Уявлення про розумову відсталість Глава 1. Поняття розумовоі відсталості
1.	Огляд термінологіі
2.	Поняття розумовоі відсталості
3.	Причини розумовоі відсталості
4.	Статистичні дані
5.	Висновки
1.1. Огляд термінологіі
У минулому для позначення проблеми використовували і просторіччя, неприйнятні сьогодні назви на зразок "дурень від народження", "ідіот" "недоумкуватий", декотрі з них згодом стали медичними термінами. Деякі терміни, як-то "монголізм", були запропоновані до вживання медичними професіоналами, котрі хотіли бути об΄єктивними і при цьому уникнути принизливого ставлення до пацієнта; інші терміни, наприклад, "педагогічна субнормальність", “інтелектуальна дефіцитарність", запропонували працівники освіти чи законодавчих органів [1].
Окрім терміну "розумово відсталий" на Заході використовують також такі назви, як "людина з труднощами у навчанні" (learning difficulty), "людина з інвалідністю, пов'язаною з труднощами у навчанні" (learning disability), “інтелектуально неповносправний", "розумово неповносправний". Перші два терміни видаються евфемізмами -намагання уникнути оцінювання явища, про яке йдеться. Це призводить до неадекватного його сприйняття та непорозумінь. Зазначені терміни не констатують факт, а називають лише один із наслідків справжньоі проблеми.
У нашій краіні в текстах офіційних перекладів міжнародних документів зустрічається словосполучення "розумова вада". Воно абсолютно неприйнятне як термін, адже не є нейтральним, а носить оцінювальний характер. Більш того, вкрай негативна оцінка життєвоі трагедіі, що міститься у словосполученні "розумова вада", при активному застосуванні цих слів фахівцями ще більш підкріплює стигму, яка зазвичай супроводжує клієнта впродовж усього життя. Таким чином, видається доцільним використання термінів “інтелектуальна недостатність" та "розумова відсталість". Останній прийнято використовувати на Американському континенті. 
1.2. Поняттярозумовоі відсталості
Розумова відсталість - відхилення, яким страждає більше 120 млн. людей у всьому світі. Це одна з найбільш частих причин інвалідності на все життя. За даними відомих дослідників розумовоі відсталості професора Е.Зіглера та Р.Ходаппа [2] перше наукове визначення розумовоі відсталості розроблено Американською Асоціацією з інтелектуальноі недостатності 1959 року. 
Одне з останніх визначень поняття розумовоі відсталості опубліковано у матеріалах ВООЗ до Всесвітнього дня здоров ΄я 2001 року, де міститься визначення розумовоі відсталості як "стану затриманого або неповного розвитку психіки, який в першу чергу характеризується порушенням здібностей, що проявляються у період дозрівання та забезпечують загальнийрівень інтелектуальності тобто когнитивних, мовних, моторних і соціальних здібностей" [4]
Голдберг та співавтори вважають оптимальним термін "нездатність до навчання" та виділяють три ознаки належності до цієі групи клієнтів:
•	порушення інтелекту;
•	порушення соціального функціонування;
•	виявлення у ъщ\ до настання зрілості. [5]
1.3.   Причини розумовоі відсталості

Таблиця 1.
Відносна частота причин розумовоі відсталості у Захщнш Geponi [7]

Етиологічні чинники	Важка та глибока РВ%	Легка та помірна РВ%	
Чинники, що належать до пренатального періоду, в тому числі:	60	35	
Хромосомний	35	15	
Моно генний	5	1	
Алкоголь	0	8	
Інфекційні захворювання	7	0	
Інші причини	13	9	
Чинники, що належать до перинатального періоду	15	18	
Чинники, що належать до постнатального періоду	10	2	
Нез΄ясовані причини	15	55	
1.4. Статистичні дані
1.	Експерти ВООЗ констатують, що кількість розумово відсталих людей варіює у залежності вщ р1вня розвитку краіни. У краінах, що розвиваються, відсоток молодих людей до 18 років із тяжкою формою РВ досягає 4,6%, а в розвинених краінах - 0,5 - 2,5%. Зазначають, що профілактичні заходи, як от належна турбота про здоров΄я матері та дитини, спеціальне соціальне втручання можуть сприяти загальному зниженню рівня розумовоі відсталості в усьому світі [10]. При розвинених структурах допомоги (рання діагностика і рання інтервенція, У нашій краіні розумову відсталість вважають хворобою: усі громадяни Украіни, котрі отримали офіційний статус інваліда у зв'язку із розумовою відсталістю, перебувають на обов'язковому обліку у психо-неврологічних диспансерах системи Міністерства охорони здоров΄я. 

2. Класифікація розумовоі відсталості
1.	Класифікація розумовоі відсталості за МКХ - 10
2.	Опис чотирьох ступенів РВ за МКХ -10
3.	Загальні принципи надання допомоги клієнту
2.1.   Класифікація розумовоі відсталості за МКХ-10
Критеріі належності до групи розумово відсталих клієнтів, які використовують працівники охорони здоров'я та соціальноі сфери у нашій краіні, визначено Всесвітньою організацією охорони здоров'я у десятому перегляді Міжнародноі класифікаціі хвороб (МКХ - 10). До групи розумово відсталих клієнтів належать люди, діагнози яких мають подані нижче шифри та назви за вказаним документом. Наступний виклад подається дуже наближено за змістом видання "Международная классификация болезней (10-й пересмотр) Классификация психических и поведенческих расстройств.» [11].
F7	Розумова відсталість.
F7	Легка розумова відсталість.
F71	Помірна розумова відсталість.
F72	Важка розумова відсталість.
F73	Глибока розумова відсталість.
F78	Інша розумова відсталість.
Р 79	Неуточнена розумова відсталість.
Окрім основного діагнозу, клієнти можуть мати супутні психіатричні проблеми.
F7x.0 Мінімальні поведінкові відхилення або іх відсутність. F7x.1 Значні поведінкові відхилення, що потребують уваги або
лікувальних заходів. F7x.8 Інші поведінкові відхилення. F7x.9 Поведінкові відхилення не визначені.
Розумова відсталість може поєднуватись з будь-якими іншими психічними або фізичними (соматичними) розладами, причому деякі психоневрологічні синдроми і розлади зустрічаються в осіб з розумовою відсталістю принаймні втричі - вчетверо частіше, ніж у загальній популяціі. Крім того, розумово відсталі люди підлягають великому ризику експлуатаціі та фізичного й сексуального насилля. Адаптативні можливості таких людей завжди порушені, проте в суспільстві з високим рівнем соціального захисту, де існує система підтримки осіб з розумовою відсталістю, ці порушення можуть бути зведені до мінімуму.
Видатні британські дослідники Д.Голдберг, С.Бенджамін та Ф.Крід виділяють три групи медичних (соматичних) проблем, характерних для розумово відсталих осіб [12]:
•	специфічні сполучення, скажімо синдром Дауна (одна із
найчастіших  причин  розумовоі  відсталості)  найчастіше
зустрічається   з   дефектами   розвитку   серцево-судинноі
системи,   ожирінням,   інфекційними   хворобами   органів
дихання, кондуктивною глухотою,    шкірними висипами,
хронічним  лімфолейкозом,  хворобою  Альцгеймера  (що
призводить до деменціі, епілепсіі та передчасноі смерті) а
також найбільш значущим ураженням - гіпотеріозом
•	загальні    етиологічні    фактори.    Розумова    відсталість
здебільшого вказує на те, що головний мозок не функціонує
нормально. Ця дисфункція може мати інші вияви, як-то
епілепсія,   порушення   сенсорноі   чи   моторноі   сфери
(церебральний параліч), аутизм, гіперкінетичний синдром.
Також      підвищеним      є   ризик   розвитку   психічного
захворювання, частково через порушення функцій головного
мозку.
•	Підвищена уразливість - люди з цієі групи клієнтів частіше
опиняються у несприятливих умовах, живуть в умовах, що
негативно впливають на здоров'я. Вони частіше стають
жертвами   злочинів,   бувають   безробітними,   піддаються
експлуатаціі та жорстокому ставленню. Часто вони мешкають
у великих  стаціонарних закладах і  підлягають ризику
захворіть   на   туберкульоз,   гепатит,   часто   не   мають
повноцінного харчування. Трапляється , що в інституціях із
гарними умовами та доглядом використовують неадекватні
навчальні програми із підвищеними вимогами. Усі перелічені вище фактори частково впливають і на порушення поведінки та психічні розлади, які часто зустрічаються у клієнтів цієі групи.
2.2.   Опис чотирьох ступенів РВ за МКХ -10
Легкий ступінь розумовоі відсталості F70 (легка розумова субнормальність, легка олігофренія, дебільність)
За умови використання стандартних тестів визначення коефіцієнту інтелекту IQ, для легкоі розумовоі відсталості цей коефіцієнт складає 50-69 балів. Особи з легким ступенем розумовоі відсталості засвоюють мову з деякою затримкою, проте вони здатні використовувати мову в щоденному спілкуванні, підтримувати розмови на побутову тематику і брати участь у клінічному опитуванні. Більшість з них також досягає повноі самостійності у навичках самообслуговуванння (харчування, одягання, навички гігієни), навіть якщо темп розвитку цих функій значно повільніший, ніж у так званих нормальних дітей. Головні труднощі звичайно виявляються в процесі навчання у школі, де у багатьох виникають проблеми з читанням та письмом. Проте, за відповідноі підтримки та допомоги діти з легким ступенем розумовоі відсталості можуть оволодіти базовими навичками догляду за собою, і іхня відсталість може бути значною мірою компенсована.
Більшість осіб з легкою розумовою відсталістю за умови відповідного навчання потенційно здатні до ручноі праці низькоі кваліфікаціі та напівкваліфікованоі ручноі праці. Якщо вимоги суспільства до адаптаціі не є високими, певний рівень розумовоі відсталості сам по собі не являє проблеми ні для самоі особи, ні для соціуму. Але іі наслідки, наприклад неспроможність справитися з вимогами шлюбу або народження і догляду за дитиною, або складність адаптаціі до культурних традицій, можуть бути яскраво вираженими.
У загальному, в осіб з легким ступенем розумовоі відсталості поведінкові, емоційні і соціальні проблеми і в зв'язку з ними потреба в терапіі і підтримці більше нагадують проблеми людей з нормальним рівнем інтелекту, ніж специфічні проблеми осіб з помірним і важким ступенями розумовоі відсталості.
Помірний ступінь розумовоі відсталості F71 (помірна розумова субнормальність, помірна олігофренія, імбецильність)
Коефіцієнт інтелекту IQ за стандартними тестами на визначення коефіцієнту інтелекту складає для цієі групи від 35 до 49 балів. Особи з таким ступенем РВ мають відставання в розвитку розуміння і використання мови, іх можливості у цій області обмежені. Розвиток
навичок самообслуговування і функцій рухового апарату також відстає, таким людям упродовж всього життя потрібна допомога і контроль. Шкільні успіхи теж обмежені, проте частина таких людей засвоює основні навички, необхідні для читання, письма і рахунку. Навчальні програми можуть дати ім можливість дещо розвинути свій обмежений потенціал і набути деяких базових навичок самообслуговування. Спеціально розроблені навчальні програми відповідають сповільненому характеру навчання з невеликим об'ємом матеріалу, що потрібно засвоіти. У зрілому віці люди з помірною розумовою відсталістю зазвичай спроможні виконувати просту практичну роботу, якщо ім дають прості вказівки і здійснюють контроль над ними. Повністю незалежне проживання дорослоі людини з помірною розумово відсталістю здебільшого неможливе. Проте, такі люди повністю мобільні і фізично активні. Більшість з них здатні встановлювати контакти, спілкуватися з іншими людьми, бути залученим до простих соціальних дій.
Важкий ступінь розумовоі відсталості F72 (важка розумова субнормальність, важка олігофренія)
Коефіцієнт інтелекту IQ за стандартними тестами на визначення коефіцієнту інтелекту складає для цієі групи від 20 до 34 балів. Ця категорія схожа до помірноі розумовоі відсталості за клінічною картиною і ознаками органічного ураження центральноі нервовоі системи. Так само, як і для осіб з помірною розумовою відсталістю, для таких людей характерний низький рівень засвоєння різних навичок. Принципова різниця між помірною та важкою розумовою відсталістю полягає в тому, що особи цієі категоріі страждають вираженими моторними відхиленнями або іншими клінічними проявами, що свідчать про значне органічне ураження.
Глибокий ступінь розумовоі відсталості F73 (глибока розумова субнормальність, глибока олігофренія, ідіотія)
Коефіцієнт інтелекту IQ у цієі категоріі захворювання нижче 20, що означає, що такі особи є дуже обмеженими щодо можливостей розуміти або виконувати інструкціі. Більшість з них малорухомі або значно обмежені в моторних можливостях, страждають нетриманням сечі та калу. Вони здатні розуміти тільки найелементарніші форми немовного спілкування, не зможуть піклуватися про себе і потребують постійноі допомоги і контролю.
2.3. Загальні принципи допомоги
Люди із будь-яким ступенем розумовоі відсталості потребують добре організованоі допомоги, орієнтованоі на реалізацію наявного інтелектуального. При цьому органічне переборювання дефекту, пряма органічна компенсація вважається у вищій мірі вузьким і обмеженим шляхом. Розвиток вищих психічних функцій дитини можливе лише на шляхах культурного розвитку, все одно, чи піде культурний розвиток по лініі опанування зовнішніми засобами культури, як мовлення, письмо, арифметика, чи по лініі внутрішнього удосконалення самих психічних функцій, тобто вироблення довільноі уваги, логічноі пам'яті, абстрактного мислення, формування понять, свободи волі и так далі. За словами автора, результати досліджень свідчать, що ненормальна дитина зазвичай має саме таку затримку. А цей розвиток не перебуває в прямій залежності від органічного недоліку дитини[16].
Потреби та права розумово відсталих людей 
Специфічні потреби людей із розумовою відсталістю
1.	Причини специфічних потреб людей із РВ.
2.	Фізіологічні потреби
3.Потреби довготривалоі безпеки та захисту
4.	Потреби належності та любові
5.	Потреби самоповаги
6.	Потреби самоактуалізаціі
7.	Висновки
3.1. Причини специфічних потреб людей із РВ
Оскільки планування допомоги розумово відсталій особі та тим людям, від яких залежить іі добробут, зумовлене виявленими потребами, необхідно зробити огляд потреб, специфічних саме для цієі групи клієнтів. Специфічні проблеми групи породжують особливі, характерні лише для цієі групи потреби, і далі - особливі методи роботи з цією групою. Тому спочатку звернемося до характеристики проблеми.
Автори одного із найпопулярніших сучасних підручників із психіатріі Д. Голдберг зі співавторами пов'язують інтелектуальні здібності людини зі швидкістю розуміння та здатністю засвоювати досвід. Разом із цим аспектом когнитивного функціонування вони виділяють знижене вміння концентрувати увагу, реєструвати увагу, утримувати та відтворювати інформацію, а також мислити. Специфічні потреби клієнтів також спричинені зниженою здатністю до соціального функціонування через брак інтелектуальних здібностей: знижену здатність опрацьовувати інформацію, засвоювати досвід, нездатність до абстрагування. Д.Голдберг зі співавторами вважають, що оскільки людина зі зниженим інтелектом не здатна вести незалежне життя, то вона має труднощі із отриманням навичок у п΄яти сферах діяльності:
•	самообслуговування;
•	ведення домашнього господарства;
•	спілкування;
•	соціальні навички;
•	подолання стресів.
При цьому у клієнтів значно порушуються академічні навички (наприклад, читання, письма, рахування, тощо). Проте автори вказують, що це не має вирішального значення для досягнення соціальноі незалежності [17]. Для детальнішого обговорення потреб візьмемо за основу загальноприйняту ієрархію потреб за А.Маслоу [18]. При цьому згадаємо його гіпотезу про те, що базові потреби, які розташовані внизу піраміди (фізіологічні потреби, потреби безпеки та захисту), повинні бути більшою чи меншою мірою задоволені до того, як людина може усвідомити наявність потреб, розташованих угорі (потреба належності та любові, потреба самоповаги, потреба самоактуалізаціі та особистісного зростання), а також бути вмотивованою останніми. Хоча автор і припускав, що можливі вийнятки із такого ієрархічного розташування потреб.
3.2.Фізіологічні потреби
. Задоволення фізіологічних потреб розумово відсталого інваліда пов'язано з такими чинниками:
* безпосереднє матеріальне забезпечення клієнта (наявність харчів,
напоів,   можливості здійснювать фізичну активність, створення
умов для сну, забезпечення одягом для захисту від екстремальних
температур, тощо);
•	усвідомлення та аналіз фізіологічних потреб;
•	навички самообслуговування, спілкування, планування, тощо,
необхідні для організаціі задоволення фізіологічних потреб.
В Украіні не створено системи підтримки самостійного проживання розумово відсталих інвалідів у громаді - надання окремого житла, призначення працівників для соціального супроводу самотніх розумово відсталих інвалідів, групових будинків, міні-гуртожитків. Практика свідчить, що ті розумово відсталі інваліди, які проживають не в інтернаті, а в громаді, здебільшого майже повністю залежать від своіх законних представників (батьків, родичів, опікунів). У свою чергу доглядальники, як правило, теж залежать від необхідності доглядати за розумово відсталим підопічним. Тому матеріальне забезпечення фізіологічних потреб значною мірою визначають загальні статки родини, яка виховує розумово відсталу дитину (це найбільш типова ситуація). Необхідність догляду не може не позначитися на професійному зростанні та кар'єрі доглядальника, стан опікуваного, якщо він навіть і не потребує 24-годинного догляду (хоча є чимало саме таких випадків), однак, вимагає багато часу на відвідування лікарів, збирання довідок для отримання грошовоі допомоги та субсидій, відвідання реабілітаційних занять, супровід до допоміжноі школи та зі школи додому, задоволення побутових потреб опікуваного або навчання навичкам самообслуговування.
3.3.Потреби довготривалоі безпеки та захисту.
Забезпечення потреб у довготривалій безпеці та захисті у перехідний період за умов формування нових підходів у соціальній політиці є вкрай складним та сумнівним. Скажімо, якщо сьогодні розумово відсталий клієнт (дитина чи дорослий) живе у матеріально забезпеченій родині, він оточений турботою та любов'ю, може відвідувати творчі гуртки у реабілітаційному центрі однієі із соціальних служб для молоді, щорічно отримує путівку для санаторно-курортного лікуванням завдяки ініціативі місцевих органів самоврядування, отримує консультаціі фахівців та відвідує заняття для набуття навичок самообслуговування за проектом недержавноі організаціі. Проте у випадку хвороби чи смерті батьків клієнт буде отримувати допомогу у відповідності до державних гарантій. А державні гарантіі сьогодні не передбачають ні забезпечення клієнтові ведення способу життя, максимально наближеного до життя його здорового однолітка, ні відповідноі якості життя. Отже, беручи до уваги середній термін життя в Украіні (мається на увазі доглядальник) можна очікувати значний стрес у житті клієнта, пов'язаний із втратою родинного оточення. Це у свою чергу може негативно позначитися на якості та тривалості життя самого клієнта. Таким чином, для забезпечення потреби у довготривалій безпеці та любові ключовий соціальний працівник повинен переконати родину (законного представника) здійснити аналіз внутрішніх ресурсів родини, подбати про майбутнє опікунство, влаштування майнових питань, а також намагатися влаштувати для клієнта відвідування занять для опанування ним навичок самообслуговуваня та максимально самостійного проживання у громаді.
Особливоі ваги для забезпечення цієі групи потреб набувають ролі соціального працівника - агента з питань соціальних змін та адвоката клієнта. Вкрай важливо ініціювати такі програми, як лобіювання державних гарантій догляду у громаді та відкриття відповідноі мережі закладів, планування переходу розумово відсталого підлітка до майбутнього влаштування у громаді, програми забезпечення житлом (групові будинки, міні-гуртожитки, транзитне житло, тощо), соціального

замовлення на послуги, залучення громадських організацій до надання послуг розумово відсталим клієнтам у громаді за бюджетні кошти та інші. Для втілення в практику загальноприйнятих цінностей соціальноі роботи та впровадження партнерських стосунків соціального працівника з клієнтом, забезпечення потреб довготривалоі безпеки та захисту вкрай необхідно організувати для клієнтів проведення занять із правовоі просвіти. Метою цих занять є усвідомлення ними своіх прав, обов'язків, розуміння принципів рівних можливостей, набуття навичок захисту прав та самопредставництва. Не менш важливо працювати над виробленням у клієнтів стереотипів безпечноі поведінки: раціонального харчування, здорового способу життя, виявлення кримінальноі ситуаціі, небезпеки пожежі, небезпеки для власного здоров'я та життя або здоров'я оточуючих та адекватноі реакціі у таких випадках.
3.4. Потреби належності та любові
Задоволення цієі групи потреб мають деякі особливості для розумово відсталих людей: по-перше, як і стосовно попередніх груп потреб, проблему становить іх усвідомлення. Факт незадоволення і не усвідомлення психологічних потреб може спричинити деформацію особистості та розлади поведінки. Стан психологічного комфорту розумово відсталоі людини, яка мешкає в інтернаті, не вивчався в Украіні. Проте такі незаперечні фактори життя в стаціонарному закладі, як до дрібниць пропланований іншими режим, патерналістське ставлення з боку персоналу, проживання разом із кількома опікуваними в одній кімнаті, навряд чи можуть бути аргументами на користь тієі точки зору, що підопічний інтернату системи соціального захисту відчуває родинний затишок та любов.
Отже, соціальний працівник закладу за місцем проживання чи програми денних послуг розумово відсталим інвалідам має докладати максимум зусиль, щоб забезпечити проживання клієнта у громаді, створити атмосферу психологічного комфорту у денному закладі, створити умови для спілкування клієнтів між собою та з волонтерами, сприяти підтриманню позитивних взаємин у родині, яка опікує клієнта, попереджувати виникнення конфліктних ситуацій серед клієнтів та працівників закладу. Якщо ж клієнт мешкає у родині і ця обставина є приорітетною при плануванні його життя, як з його власноі точки зору так і з точки зору доглядальника, а денного центру поблизу його дому немає, необхідно ретельно проаналізувати можливості забезпечити для нього коло спілкування та можливості побувати серед людей, встановити стабільні соціальні контакти. Для цього можна вивчити усі заклади поблизу домівки, де надають послуги більш широкій цільовій групі: загальноосвітні школи, будинки творчості, гуртки при ЖЕКах, клуби, тощо. Можна проаналізувати усі теперішні і попередні зв'язки родини:

можливості сусідів, родичів, знайомих для того, щоб підібрати час, місце та коло для спілкування.
Наприклад, на Заході поширено програми по залученню "приятелів-волонтерів" чи "асистентів" у спільнотах Жана Ваньє [22]. Отже, людині із розумовою відсталістю окрім родинного тепла потрібні друзі, приятелі - люди, зацікавлені у його успіхах та готові розділити його клопоти. Забезпечення цієі групи потреб - одне із завдань ключового соціального працівника.
3.5. Потреби самоповаги (компетентність, упевненість, самоповага та повага з боку інших)
Традиціі стигматизаціі значною мірою гальмують задоволення цієі групи потреб у людей із розумовою відсталістю. Адже іх визнають меншовартісними та виключають із життя соціуму. Тому великого значення набуває робота по виконанню проектів та програм, спрямованих на вироблення толерантного ставлення суспільства до "інакших", у тому числі - до розумово відсталих людей. Важливо поширювати знання про розумову відсталість, про вартість кожного нового досягнення у людини з розумовою відсталістю, тобто про зусилля самого клієнта, доглядальників та фахівців для досягнення навіть найменшого успіху. Проведення виставок творчих художніх робіт, концертів, спектаклів, фотовиставок, де належно оцінюються досягнення клієнтів, сприяє задоволенню іх потреби у повазі з боку інших.
Важливим чинником підвищення самоповаги та самооцінки для людини із розумовою відсталістю є усвідомлення нею себе як особистості: своіх позитивних та негативних рис, гарних та поганих звичок, розбудова своіх планів, сподівань, аналіз зусиль, потрачених на іх виконання, усвідомлення любові батьків та інших членів родини а також значення своіх успіхів та здобутків для матері, батька та всієі родини. Усе це можливо здійснити під час груповоі та індивідуальноі роботи з клієнтом та окремо - з його родиною. Не менш важливо, щоб усі працівники закладу (особливо допоміжний персонал) розуміли саме цю потребу клієнта та виявляли до нього повагу.
3.6.Потреби самоактуалізаціі
Задоволення потреб у самоактуалізаціі для розумово відсталих клієнтів можливе у тих небагатьох випадках, коли клієнт живе у матеріально забезпеченій неконфліктній родині, для якоі його благополуччя є одним із головних сімейних пріоритетів, де про нього дбають і турбуються, але при цьому створено умови для того, аби він отримав шанс повністю реалізувати свій потенціал, виявити уподобання та задовольняти іх. Оскільки за оцінками А.Маслоу [23] менш як один відсоток загальноі кількості населення досягають повноі реалізаціі свого потенціалу та

самоактуалізаціі, то можна припустити, що виявлення умов, способів та форм соціальноі роботи для досягнення самоактуалізаціі людини із розумовою відсталістю потребують окремого дослідження.
пов'язані із задоволенням базових потреб у родини, яка опікує розумово відсталу людину.
Глава 4. Права розумово відсталих людей
1.	Загальні підходи до визначення прав людей з РВ
2.	Європейська соціальна хартія
3.	Декларація про права розумово відсталих осіб
4.	Рекомендація 818 (1977) Ради Європи щодо ситуаціі з психічними
захворюваннями
5.	Інструкція по сприянню реалізаціі прав людини для осіб, що
страждають на психічні розлади ВООЗ
6.	Стандартні правила щодо урівняння можливостей інвалідів ООН
7.	Матеріали Всесвітнього дня здоров΄я 2001 року
8.	Права клієнтів закладів для розумово відсталих осіб за визначенням
Д.Брендона
4.1.   Загальні підходи до визначення прав людини із РВ
Світове співтовариство на початок ХХІ століття має чимало документів, що регламентують права громадян краін-членів та гарантіі у соціальній сфері. До базових міжнародних документів можна віднести Європейську соціальну хартію, Стандартні правила щодо урівняння можливостей інвалідів ООН, Конвенцію ООН про права дитини, Рекомендаціі 818 (1977) Ради Європи щодо ситуаціі з психічними захворюваннями, Інструкцію по сприянню реалізаціі прав людини для осіб, що страждають на психічні розлади ВООЗ та Матеріали Всесвітнього дня здоров΄я 2001 року.
На національному рівні окремі аспекти особливих прав розумово відсталих осіб описуються в усьому національному законодавстві будь-якоі краіни (на думку А.Уорда). Так само для якомога повнішого аналізу прав розумово відсталих осіб та сучасних підходів до організаціі допомоги слід розглядати усі базові міжнародні документи з питань прав та цінностей для пацієнтів систем охорони здоров΄я та соціальноі допомоги взагалі. Серед них можна виділити такі положення:
•  кожна людина (звичайно, це стосується і розумово відсталоі особи) має право на повагу, самореалізацію, якомога кращу допомогу соціального працівника, співпрацю із соціальним працівником, поінформованість про можливі ризики та переваги запропонованого напрямку дій, на взаємини із соціальним працівником, на приватне життя й конфіденційність, на доступ до записів соціального працівника та інформаціі, яка іі стосується, на свободу діі у разі, коли отримати послуги соціального працівника неможливо, на допомогу в усвідомленні своєі відповідальності та у розумінні та використанні послуг для підтримки іі законних бажань та інтересів, на допомогу в самореалізаціі й максимальному використанні свого потенціалу [24] право на вибір лікаря, на конфіденційний характер взаємин із лікарем [25]
право на допомогу від лікаря, позбавленого будь-яких зовнішніх впливів або необхідності прийняття етичних рішень, право погодитися на лікування або відмовитися від нього після отримання адекватноі інформаціі, право прийняти або відхилити духовну або моральну підтримку [26]
право на отримання допомоги від іншого (не свого ключового) психіатра у випадку потреби або за обгрунтованим проханням [27] право відмовитися від участі у клінічних дослідженнях з психіатріі, від демонстраціі свого випадку, від публікаціі інформаціі про свою хворобу - що не повинно негативно позначитися на якості психіатричноі допомоги [28]
право на отримання такоі медичноі та соціальноі допомоги, яка відповідає потребам його здоров ΄я [29] право участі у своєму власному лікуванні [30]. Така активна участь пов΄язана із самоосвітою, отже рекомендовано більшу частину фінансових ресурсів спрямовувати на програми залучення клієнтів та заохочення діяльності визнаних профільних громадських об΄єднань на державному, регіональному та місцевому рівнях; право вибору для подружжя - народжувати дитину із вродженими вадами чи переривати вагітність [31]
право на недирективне консультування, ні за яких умов консультант не повинен намагатися нав΄язати своі переконання людям, яких він консультує, а повинен інформувать іх та давати поради щодо відповідних фактів та альтернатив [32]. Отже, лише батькам рекомендується документом Ради Європи надавати право вибору -народжувати чи не народжувати дитину із генетичною патологією. Хоча останню рекомендацію можна розглядати як таку, що суперечить Статті 6 Конвенціі про права дитини: "Держави-сторони визнають що кожна дитина має невід΄ємне право на життя" [33].
4.2.   Європейська соціальна хартія
Частина 1 Європейськоі соціальноі хартіі виголошує такі принципи:
•	право кожноі малозабезпеченоі людини на соціальну та
медичну допомогу
•	право кожноі людини на користування соціальними
службами
•	право інвалідів на професійне навчання, перекваліфікацію та
соціальну реадаптацію незалежно від причин і характеру
іхньоі інвалідності
Стаття 12 Частини 2 описує зобов'язання Договірних Сторін для реалізаціі права громадян на соціальне забезпечення:
•	Започаткувати систему соціального забезпечення або
підтримувати іі функціонування.
•	Підтримувати систему соціального забезпечення на такому
задовільному рівні, який принаймні необхідний для
ратифікаціі Конвенціі про мінімальні норми соціального
забезпечення
•	Докладати зусилля для поступового піднесення системи
соціального забезпечення на більш високий рівень
Стаття 14 Частини 2 описує зобов'язання Договірних сторін щодо реалізаціі права громадян на користування соціальними службами, за якими сторони зобов'язуються:
•	Сприяти функціонуванню служб або створювати служби, які
завдяки використанню методів соціальноі роботи, сприяли б
підвищенню добробуту і розвиткові як окремих осіб так і
груп осіб у суспільстві, а також іхньоі адаптаціі до
соціального середовища.
•	Заохочувати окремих осіб і добровільні чи інші організаціі до
участі у створенні та функціонуванні таких служб."
Стаття 15 Частини 2 повністю присвячена правам людей із фізичними або розумовими вадами (такий термін вжито у тексті офіційного перекладу на украінську мову), зокрема правам на професійне навчання, перекваліфікацію та соціальну реадаптацію. Договірні сторони беруть на себе зобов'язання впроваджувати заходи для забезпечення програм професійного навчання у державних або приватних спеціалізованих навчальних закладах а також вживати для працевлаштування інвалідів належних заходів, таких як створення спеціалізованих служб працевлаштування, забезпечення особливих умов праці та заохочення роботодавців до прийняття на роботу інвалідів [34].
4.3.   Декларація про права розумово відсталих осіб
Специфічним документом, який висловлює точку зору міжнародноі спільноти на особливі права розумово відсталоі особи (на додаток до загальногромадянських прав для будь-якого громадянина), є "Декларація про права розумово відсталих осіб", прийнята резолюцією 2856

Генеральноі Асамблеі ООН від 20 грудня 1971 року. Цей короткий (2 сторінки) документ містить огляд головних правових проблем, вирішення яких визначає якість , середовище та зміст життя людини зі зниженим інтелектом. Преамбула містить посилання на Загальну декларацію прав людини, міжнародні пакти про права людини, Декларацію прав дитини та на норми соціального прогресу, вже проголошені в конституційних актах, конвенціях, рекомендаціях та резолюціях Міжнародноі організаціі праці, ООН з питань освіти, науки та культури, Дитячого Фонду ООН та інших зацікавлених організацій [35]. Таким чином, зазначений документ ще раз констатує, що права розумово відсталоі особи регламентовані тими ж міжнародними документами, що й права будь-якого громадянина світовоі спільноти. Хоча стаття перша "Деклараціі про права розумово відсталих осіб" вказує на можливе обмеження прав цих людей у порівнянні з пересічними громадянами: "Розумово відстала особа має в максимальній мірі здійснювати ті ж права, що й інші люди" [36] - ті ж права, але не абсолютно рівні права.
Проголошено тут і право на матеріальне забезпечення та задовільний життєвий рівень.
Декларація підтверджує право розумово відсталоі людини на належне медичне обслуговування та лікування, на освіту, навчання, відновлення працездатності та на опіку, які б давали змогу максимально розвивати здібності. Як і стаття 9 Конвенціі про права дитини [37], Правило 9 "Родинне життя та права особи" "Стандартних правил щодо урівняння можливостей інвалідів" ООН [38]. Декларація зазначає, що розумово відстала особа повинна проживати у колі своєі родини. Проте із застереженням "у тих випадках, коли це можливо". Взагалі, зазначений документ містить застереження у кожному своєму пункті і кожна держава може його трактувати залежно від місцевих умов, адже "задовільний життєвий рівень", "максимальний розвиток здібностей", "можливі випадки сумісного проживання", "належне медичне забезпечення та лікування" фахівці та посадові особи різних краін розуміють по-різному, залежно від законодавчих гарантій та економічного розвитку своєі краіни.
Проте важливо, що документ проголошує право на захист від принизливого ставлення, зловживань та експлуатаціі (хоча документ перелічує ці права у зворотному порядку, видається доцільним назвати іх за гіпотетичною частотою порушень, що спостерігають у щоденному житті розумово відсталоі людини в нашій краіні). Для практики організаціі допомоги розумово відсталій особі важливою є процедура офіційного позбавлення або обмеження якогось права, що міститься у статті 7 Деклараціі. Неоднозначну реакцію можуть викликати підходи до процедури обмеження прав розумово відсталоі особи. У відповідності до статті 7 - такі обмеження повинні грунтуватися на "суспільно корисних можливостях" розумово відсталоі особи [39].

4.4.	Рекомендація 818 (1977) Ради Європи щодо ситуаціі з
психічними захворюваннями
Міжнародні документи, зокрема Рекомендація 818 (1977) Ради Європи щодо ситуаціі з психічними захворюваннями [40], регламентують правила організаціі допомоги з урахуванням дотримання прав психічно хворих та розумово відсталих осіб. Ці правила вимагають:
•	запровадити незалежні спеціальні суди або комісіі з питань
психіатричноі допомоги для розгляду скарг або втручання з
власноі ініціативи у випадках, коли затримання пацієнтів у
інституціях не є необхідним;
•	забезпечити, щоб судові рішення не приймалися лише на
підставі медичних висновків і щоб пацієнтам гарантували
право бути почутими;
•	забезпечити право голосу для пацієнтів;
•	у рамках довгостроковоі політики здійснювати заходи для
зменшення залежності від великих інституцій та щодо
розвитку розгалужених служб з умовами, наближеними до
нормального оточення людини, забезпечивши тим не менше,
щоб ці заходи не призвели до збільшення кількості ранніх
відрахувань із закладів до того часу, як буде створено
ефективну мережу допомоги за місцем проживання у
громаді;
•	шукати нових шляхів гуманізаціі допомоги із фокусом на
елементи гуманізму та якості допомоги як альтернативу
складним методикам;
•	заохочувать місцеві органи влади та громадськість більше
займатися соціально-професійною реабілітацєю екс-пацієнтів
шляхом створення спеціальних програм працевлаштування,
майстерень та житла, особливо через створення
інформаційних програм, спрямованих на зміну ставлення до
людей із психіатричними діагнозами.
Хоча цей документ прийнято 34 роки тому, його положення відзначаються узагальненим визначенням підходів, що є вкрай актуальними для Украіни й сьогодні.
4.5.	Інструкція по сприянню реалізаціі прав людини для осіб, що
страждають на психічні розлади ВООЗ
Особливо ретельно і довго - упродовж понад 10 років - розробляли "Інструкцію по сприянню реалізаціі прав людини для осіб, що страждають на психічні розлади" співробітники Відділу психічного

здоров΄я Всесвітньоі організаціі охорони здоров΄я. Прийнята вона резолюцією Генеральноі асамблеі ООН №46/119 1991 року [41]. Частина II цього документа [42] - це опитник, використання якого дозволяє оцінити якість психіатричноі допомоги у будь-якій краіні з урахуванням рівня загального добробуту, культури, правовоі традиціі, політичноі та релігійноі систем, тощо у цій краіні. Розроблено принципи оцінювання національного законодавства та організаціі послуг з точки зору дотримання прав людей із психіатричними діагнозами. Деякі із запропонованих критеріів лише побічно впливають на життя розумово відсталих осіб, а саме:
•	Чи пропорційне фінансування служб у відповідності до
розміру територіі, яка обслуговується ?
•	Як фінансуються психіатричні служби у порівнянні із
загальним бюджетом послуг охорони здоров΄я ?
•	Як пов΄язані між собою або чи об΄єднані служби психічного
здоров΄я, соціальні служби та служби загальноі охорони
здоров΄я? Чи близько вони розташовані одна від одноі? Якщо
так, то наскільки близько? Якщо ні, то чи забезпечено
транспорт?
•	Чи є у лікувальних психіатричних закладах відділення
соціальноі допомоги? Якщо ні, то чи існує якась структурна
одиниця, що має задачу забезпечення контактів зі
спорідненими психіатричними закладами?
•	Які соціальні служби покликані надавати підтримку особам,
що страждають на психічні розлади (До, під час та після
лікування) ?
•	Чи є в краіні закони, що гарантують гуманне та поважне
ставлення до осіб із психічними розладами?
•	Чи розроблено етичні норми для представників різних
професій, що беруть участь у наданні допомоги та які
наслідки порушення цих норм?
•	Як захищені люди із психіатричними діагнозами від
фізичних, сексуальних, економічних чи інших зловживань?
•	Чи відкрито доступ роботодавцям до інформаціі про осіб, які
скоіли злочини, пов΄язані із експлуатацією чи зловживаннями
щодо до осіб із психіатричним діагнозом? [43]
Загалом, Інструкція дає повне уявлення про всі аспекти організаціі послуг, забезпечення максимально можливоі для окремо взятоі краіни якості життя особи із психічним розладом (включно із тими, що страждають на розумову відсталість).
4.6. Стандартні правила щодоурівняння можливостей інвалідів ООН

Звичайно, найбільш загальним документом, що регламентує міжнародні підходи до забезпечення прав та послуг для розумово відсталих осіб, можна вважати Стандартні правила щодо урівняння можливостей інвалідів, прийнятих Генеральною Асамблеєю ООН 20 грудня 1993 року (резолюція 48/96)[44]. У них описано зміну ставлення суспільства до інвалідів упродовж останніх 200 років, попередню міжнародну діяльність на захист рівних прав інвалідів, процес розробки Стандартних правил, мету та зміст цього документу, основні вживані терміни, методи запобігання інвалідності та поняття "урівняння в можливостях". Двадцять два правила є насправді програмою дій для уряду будь-якоі краіни для забезпечення рівних можливостей інвалідів та зміни суспільного ставлення до них як до меншовартісних членів суспільства. Щодо соціальноі роботи із розумово відсталими клієнтами, то Правило 3 "Реабілітація" містить положення: "Держави повинні розробити національні реабілітаційні програми для всіх груп інвалідів, Такі програми повинні грунтуватись на дійсних особистих потребах інвалідів і на принципах повноі участі і рівності. Такі програми повинні охоплювати широке коло діяльності, як-от напрацювання основних навичок для покращення або компенсаціі ураженоі функціі, рекомендаціі для інвалідів та іх родин, вироблення впевненості в собі та супутні послуги, такі як обстеження і скерування.До цього повинні мати доступ всі інваліди, включно з особами, які мають і/ або множинну інвалідність та потребують реабілітаціі. Інваліди та іх родини повинні мати змогу брати участь у розробці й організаціі реабілітаційних служб, які іх стосуються.Усі реабілітаційні служби повинні бути доступні у тій місцевій спільноті, де проживає інвалід. Треба заохочувати інвалідів та іх родини до участі в реабілітаціі. При укладанні або оцінці реабілітаційних програм Держави повинні керуватись результатами експертизи організацій інвалідів" [45]. Стандартні правила детально описують норми забезпечення освітніми послугами, працевлаштуванням, грошовою допомогою та соціальним захистом, також забезпечення можливості реалізувати свій творчий потенціал, заняття спортом та відпочинок, заходів для рівноі співучасті інвалідів у релігійному житті іх спільнот. Власне, запропоновано перелік тем, за якими має розроблятися державна програма комплексноі допомоги окремій групі інвалідв і оскільки в Украіні ще немає такоі спеціалізованоі державноі програми для розумово відсталих осіб, саме Стандартні правила щодо урівняння можливостей інвалідів ООН можуть слугувати орієнтиром при створенні такоі програми.
4.8. Права клієнтів закладів для розумово відсталих осіб за визначенням Д. Брендона
Найкращим підсумком викладених вище положень міжнародних документів може бути перелік прав клієнтів закладів для розумово відсталих осіб, розроблений відомим британським дослідником проблем цієі групи клієнтів Д.Брендоном [48]. Такий перелік не потребує коментарів. Його можна вважати втіленням у практику теоретичних розробок численних колективів. Таким чином, на думку дослідника, клієнт закладу має такі права (переклад наш: Р.К.):
-	право не піддаватися загрозам, покаранню, нападу або насмішкам з
приводу свого зовнішнього вигляду, національності, сексуальноі
орієнтаціі, здібностей, особистості та життєвих уподобань;
-	право турбуватися про себе наскільки це є в межах власних
фізичних або розумових можливостей, скільки б часу це не
вимагало;
-	право на особисту незалежність, власний вибір і допомогу та на
навчання для досягнення вище зазначеного, право бути названим
так, як вибирає сам клієнт, право на повагу власноі гідності; право
на конфіденційність для того, щоб люди не розповсюджували
плітки про особисті та приватні справи;
-	право на проживання у окремій кімнаті, за виключенням випадків,
коли клієнт виявляє бажання жити з кимось разом, право на
допомогу для умеблювання кімнати у відповідності до його власних
уподобань; право на усамітнення; право мати можливість замикати
кімнату та убезпечити особисті речі; право мати ключ від власноі
кімнати та від вхідних дверей, якщо клієнт може користуватися
ним, право запрошувати до кімнати або не пускати до кімнати інших людей за бажанням клієнта;
-	право споживати іжу, митися, приймати відвідувачів тоді, коли це
зручно клієнтові, а не працівникам закладу, право бути звільненим
від дотримання зайвих правил та завдань;
-	право на повагу культурних, етнічних, духовних, сексуальних та
емоційних потреб і отримання допомоги у задоволенні цих потреб;
-	право бути поінформованим стосовно того, що відбувається з
клієнтом;
-	право доступу до послуг власного лікаря, стоматолога,
офтальмолога, члена парламенту від місцевоі громади, а також до
вищих посадових осіб відповідних служб; релігійних осіб та свого
адвоката/законного представника;
-	право на вибір одягу; контроль власних фінансів; право споживати
іжу, яка подобається і відмовлятися від іжі, яка не подобається;
право залишатися вдома за власним бажанням, право контролювати
власні ліки; право на транспортування до місць, відвідання яких
приносять задоволення або викликає зацікавлення;
-	право бути залученим до прийняття рішень про власну домівку;
бути залученим або отримувати консультацію стосовно змін у
своєму житті;
-	право бути поінформованим про офіційну систему оскарження та
право на користування цією системою;
-	право на ставлення, яке є звичайним для людини відповідного віку.

Принципи організаціі та зміст соціальноі роботи з розумово відсталими людьми
Принципи організаціі надання допомоги
1.	Огляд сучасних підходів до організаціі послуг
2.	Типи закладів та види послуг для допомоги розумово відсталим
людям на Заході
3.	Приклади успішних програм
5.1.   Огляд сучасних підходів до організаціі послуг
Численні публікаціі свідчать про ґрунтовне вивчення та детальну розробку принципів допомоги розумово відсталим людям у розвинених та заможних краінах Заходу [49, 50, 51].
Американський дослідник Д.В.Якобсон [52] стверджує, що західна історія послуг для розумово відсталих почалася паралельно у кількох місцях у різні періоди -1790 року вперше згадується психіатрична лікарня Сент Вінсент де Поль у Австріі, а ще - у середні віки було засновано лікарню у Каірі, груповий догляд було організовано у тринадцятому столітті в Бельгіі, резидентні програми на початку сімнадцятого століття в Баваріі. Також автор посилається на історію психіатричноі лікарні при одному з храмів, яка почала свою історію ще з шостого століття до Різдва Христового і працювала впродовж восьми століть.
Про сучасні підходи до організаціі послуг найбільш коротко та узагальнено сказав Джон Хаттон, Державний міністр охорони здоров'я Великобританіі, в інтерв'ю журналу "Британський журнал з труднощів у навчанні", випуск 29, №1, 2001: "В центрі нашоі політики є визнання урядом того, що ми не досягнемо бажаного - ефективноі індивідуалізованоі підтримки для людей із труднощами у навчанні -якщо соціальні служби, національна система охорони здоров'я та громадські організаціі не будуть більш тісно співпрацювати " [53].
А президент Міжнародноі ліги організацій для осіб з розумовою відсталістю Віктор Валстрем назвав такі базові підходи Ліги до організаціі допомоги [54]:
1.    Інвестиціі у справу підтримки та обслуговування розумово
відсталих людей позитивно впливають на економічний розвиток краіни, в силу чого закони повинні бути структуровані таким чином, аби стимулювати цей процес.

2.	У центрі планування, структур, управління та законів повинні
стояти потреби і вибір конкретноі особи та іі родини.
3.	Організаціі та особи, що працюють на благо інвалідів, можуть
отримати значну користь, якщо будуть залучати до цієі роботи
фахівців.
Відомий дослідник розумовоі відсталості Е.Зіглер описує зміни у підходах до організаціі допомоги розумово відсталим людям за останні роки. Він, зокрема, стверджує, що якими б не були домінуючі тенденціі у організаціі такоі допомоги, поширення певних форм та методів, характерних для конкретного періоду, виправдовували вимогами "гуманності". Сьогодні "модним" (за словами вченого) є рух до інтеграціі розумово відсталих людей, тобто створення середовища, максимально наближеного до "нормального"[55]. Іншим предметом для дебатів є процес деінституціалізаціі, який, зокрема, передбачає переміщення розумово відсталоі особи із великого стаціонарного закладу до невеличкоі служби у громаді
Відома британська авторка Аманда Кейн [57] зазначає, що розуміння сучасноі складноі системи організаціі допомоги розумово відсталим у західній краіні (описано досвід Британіі) можливе за умови вивчення багатьох чинників, чільними серед яких є законодавча база, практика конкретних закладів, що зазнають постійних змін і часто відрізняються у кожному конкретному випадку, та загальні зміни у суспільстві.
A.Кейн називає три групи закладів, які забезпечують допомогу розумово відсталим дорослим, а саме:
*	резидентні агенціі (програми забезпечення житлом та доглядом у
групових будинках, окремих квартирах, тощо);
*	денні послуги (заклади, що забезпечують зайнятість,
працевлаштування із підтримкою соціального працівника, дозвілля,
реабілітаційні заняття та терапіі, тощо),
*	інноваційні служби підтримки родини, яка опікує розумово відсталу
людину [58].
Аманда Кейн [59] описує концептуальні засади допомоги у відповідності до нормативно-правовоі бази своєі краіни, а саме:
•	люди із інтелектуальною недостатністю та іхні родини, якщо це
прийнятно, мають бути центральними фігурами при оцінюванні та
плануванні послуг;
•	послуги мають плануватися індивідуально;
•	хоча існує розмаіття прийнятних моделей проживання, всі вони
повинні бути "орієнтованими назовні, пов'язаними із усією громадою і
мати обмежений розмір";
•	люди із інтелектуальною недостатністю повинні мати доступ до
послуг, організованих для усього населення (включно з послугами
охорони здоров'я), наскільки це можливо, але із підтримкою з боку
спеціально підготовленого персоналу та із залученням додаткових
ресурсів, а також шість ключових завдань стосовно законодавчих гарантій у відповідності до Акту 1990 року щодо Британськоі національноі служби охорони здоров'я та догляду у громаді:
1)	розвивати надомні, денні послуги та служби тимчасового догляду,
щоб уможливити проживання людей у своіх власних домівках у
випадках, коли це доречно;
2)	підтримку доглядальників вважати найвищим приорітетом;
3)	забезпечувати догляд у громаді на основі ретельного оцінювання
індивідуальних потреб та координаціі послуг усіма залученими
агенціями;
4)	співпрацювати тісно з волонтерським та неурядовим сектором для
надання усебічних високоякісних послуг;
5)	чітко встановлювати, хто за що відповідає і забезпечувати
підзвітність усіх за виконання обов'язків;
6)	забезпечувати раціональне використання коштів платників податків
та тих, хто оплачує послуги у громаді.
5.2. Типи закладів та види послуг для допомоги розумово відсталим людям на Заході
Подана нижче таблиця містить узагальнений перелік видів послуг та типів закладів, створених для допомоги розумово відсталим людям із різними діагнозами та проблемами у краінах Заходу (за матеріалами вказаних вище видань).
Таблиця 2
Типи закладів та види послуг для допомоги розумово відсталим людям на
Заході

№	Тип	Перелік послуг	Група	Відомче	
	закладу		клієнтів	підпорядк	
				ування	
1.	Відділ	• оцінка мультидисциплінарною	Діти	Система	
	розвитку	бригадою (педіатр, мовний	дошкільног	охорони	
	дитини	терапевт, логопед, клінічний	о віку із	здоров'я	
		психолог, психолог у сфері	глибокою		
		освіти, терапевт зайнятістю,	розумовою		
		фізіотерапевт, спеціальний	відсталістю		
		педагог та соціальний	та		
		працівник), складання та	доглядальн		
		виконання плану втручання	ики		
		•  система дошкільноі освіти		Система	
		"Портиж" - структуровані		освіти	
		заняття з батьками по			
		розвитку специфічних навичок			
		у дітей			

№	Тип закладу	Перелік послуг	Група клієнтів	Відомче підпорядк ування	
2	Заклади освіти	• освітні послуги у спеціальних школах •  освітні послуги у загальноосвітніх школах у інтегрованому середовищі	Діти із глибокою, помірною розумовою відсталістю Діти із різними ступенями розумовоі відсталості	Система освіти	
3	Служба підтрим ки родини	• тимчасовий догляд (короткочасний перепочинок для батьків - окрема агенція або схема "родина-родині") •  схеми "доброволець -товариш розумово відсталого" •  схема "догляд удома"	Розумово відсталі люди різних вікових груп	Недержав ні організаціі	
4	Резиден тні заклади	• лікарні для розумово відсталих дорослих, здебільшого із комплексними розладами (50 і більше місць)
•  села або сільські комуни (50 і більше місць) • гуртожитки (10-25 місць) • групові будинки або будинки із фаховою підтримкою (2-8 місць)	Розумово відсталі люди різних вікових груп Розумово відсталі дорослі	Місцева влада, недержавн і та релігійні організаціі	
5	Денні послуги	• денні центри (зайнятість від 9.30 до 16.00 у будні дні) • інтегрована зайнятість поза домівкою із індивідуальним супроводом соціального працівника • післяшкільне навчання • працевлаштування у громаді (із підтримкою)	дорослі розумово
відсталі	Недержав ні організаціі	

№	Тип	Перелік послуг	Група	Відомче	
	закладу		клієнтів	Підпорядк	
				ування	
6	Служби	• тимчасовий догляд	Дорослі	Недержав	
	індивіду	(короткотривалий	розумово	ні	
	альноі	перепочинок)	відсталі	організаціі	
	підтрим	•  послуги "добровольців-друзів"			
	ки та	• послуги догляду вдома			
	допомог	•  канікули для клієнтів			
	и родині	• тимчасове перебування у			
		іншій родині			
		•  моніторинг			
		мультидисциплінарноі			
		бригади (клінічний психолог,			
		психіатр, мовний терапевт,			
		терапевт зайнятістю,			
		соціальний працівник, та інші)			
7.	Служби	•  схеми захисту прав та само-		Недержав	
	захисту	представництва і		ні	
	прав та	представництва інтересів		організаціі	
	представ				
	ництва				
	інтересі в				
5.3. Приклади успішних програм та закладів
Британські автори неодноразово підкреслюють, що забезпеченість клієнтів певними видами послуг неоднакова у різних регіонах краіни. Так само на американському континенті типи закладів та види послуг не є уніфікованими для кожного штату, велику частку послуг надають неприбуткові та комерційні організаціі. Розглянемо деякі приклади тих програм та організацій, які користуються найбільшою популярністю [60, 61]:
• Програма раннього втручання для родин (на прикладі Відділу послуг з розвитку, Служби охорони здоров'я та соціального захисту Каліфорніі), спрямована на надання допомоги дитині від народження до 36 місяців, сюди належать: консультування родин з питань розвитку дитини та взаємин батьків і дітей, забезпечення спілкування з іншими родинами із подібними проблемами, покращення рівня розвитку дитини, запобігання необхідності у спеціальних послугах у більш старшому віці, допомога дитині стати частиною громади, допомога громаді у кращому ознайомленні зі здібностями та талантами усіх дітей. Перелік послуг за програмою такий: технологія підтримки, включно із технічними засобами, аудіо послуги, консультування, візити фахівців додому та тренінги для родини, необхідні послуги у сфері охорони здоров'я, догляд, годування, терапія занятістю, фізична терапія, послуги психолога, тимчасовий догляд, координація послуг, послуги спеціального педагога, мовна терапія, транспортування, послуги для людей із проблемами зору, послуги соціального працівника. Робота соціального працівника включає виконання таких обов'язків: візити додому для оцінки житлових умов та взаємодіі батьків з дітьми, підготовка оцінювання соціального або емоційного розвитку у родинному контексті, надання індивідуального та сімейного консультування з батьками та іншими членами родини, діяльність по розвитку соціальних навичок, робота для розв'язання інших проблем дитини та родини - дому, громади,
сервісноі агенціі - для максимального використання послуг програми раннього втручання.
•	Модель кризового втручання та профілактики "Старт" (START) для
людей із інтелектуальною недостатністю у випадках, коли
спостерігаються прояви гострих поведінкових або емоційних станів.
Штат агенціі складається з представників різних спеціальностей та
допоміжних працівників. Тут надаються спеціалізовані консультаціі -
стосовно, скажімо, психологіі поведінки, нейропсихологіі та захисту прав
і представництва інтересів родини. Кожен клієнт, який має направлення
на обслуговуваня в рамках програми, отримує всебічне клінічне
оцінювання (збирається та оцінюється інформація від соціальних
працівників, які надають допомогу вдома, складається план втручання). В
ідеальному випадку, бригада кризового втручання служить посередником
- допомагає поставить діагноз, зібрати дані та зв'язати сім'ю із тими
клініцистами, хто надає стаціонарну та амбулаторну допомогу у
конкретному випадку. Бригада прагне досягти стабілізаціі стану клієнта
для того, щоб він міг залишатися вдома, а також надає консультаціі
стосовно того, як поводити себе з ним.
•	Проект "Метч" у Торонто надає довготривалі послуги для людей із
комплексним діагнозом. Він об'єднує понад 40 агенцій, фінансується
міністерствами охорони здоров'я та соціального захисту. Тут надають послуги з оцінювання та планування догляду. Допомогу надають упродовж довгого часу - спочатку це профілактика/раннє втручання у вигляді навчальних або освітніх послуг. Оцінювання та планування втручання надається у стаціонарі та амбулаторно, а також у центрі кризового втручання. Кризове втручання передбачає підтримку стабільного стану або його стабілізацію у разі потреби. Виконання плану втручання відбувається у закладах за місцем проживання, де надають денні послуги, спеціалізовані резидентні послуги та стаціонарну психіатричну допомогу, а також довготривалу допомогу та підтримку із використанням житла, що належить до комунальноі власності. Крім того, проект включає програми професійного навчання, мережу підтримки родини, заклади тимчасового догляду.
•	Програма "Енкор" (ENCOR) стала вагомим підтвердженням того, що
не лише можливо, але й економічно доцільно залишати особу із
розумовою відсталістю або психічною хворобою вдома або у громаді.
Програма розвивалася протягом двох десятиріч і тепер включає
послуги у громаді та захист прав. Клієнтами стають розумово відсталі
люди незалежно від ступеня розумовоі відсталості. Спеціальний
персонал також займається навчанням доглядальників. Програма
співпрацює із службою підтримки сім'і та службою забезпечення
інтегрованого працевлаштування, яка має тісні зв'язки з місцевими
виробниками. Окрема служба надає послуги людям із глибокою розумовою відсталістю, є інтегрована дошкільна програма, програма навчання вдома, програма кризовоі допомоги, спеціалізовані групові будинки, альтернативне житло, забезпечення роботою на великих підприємствах.
Розрізняють три типи клієнтів: до першого належать люди з постійними потребами у послугах керування поведінкою, другий тип -коли поведінкові проблеми зустрічаються час від часу, третій тип - ті клієнти, у котрих поведінкові проблеми зустрічаються зрідка . Така класифікація за рівнями поведінкових проблем, а не за специфічними діагнозами дозволяє точно планувати втручання в залежності від потреби та залучати персонал певноі кваліфікаціі. Також з'являється можливість планувати види підтримки та роботу допоміжних служб для забезпечення потрібних конкретному клієнтові послуг. Залучення батьків та поважних у громаді людей до Наглядовоі ради дозволяє здійснювати громадський контроль. Добре організовано роботу дорадчого батьківського комітету. Система управління передбачає підзвітність громаді і уможливлює постійне покращення моделі, підвищення якості послуг та можливостей інтеграціі.
Описана система має також проблеми та протиріччя. Зокрема, дослідник та практичний працівник соціальних служб для розумово відсталих у Великій Британіі Девід Брендон визначив такі проблеми:
•	брак механізму забезпечення індивідуального підходу при організаціі
сучасних послуг: базовий принцип нормалізаціі розуміють невірно і
застосовують надто прямолінійно;
•	існують значні проблеми у забезпеченні взаємодіі між агенціями дених
послуг та резидентними агенціями - команди агенцій часто не
сприймають одна одну;
•	обмежений вибір видів послуг - здебільшого це групові будинки та
навчальні центри. Наприклад, є вкрай обмежена кількість програм
працевлаштування із індивідуальним супроводом з боку соціального
працівника;
•	вкрай обмеженою є участь клієнтів у прийнятті рішень - усі важливі
проблеми вирішують працівники закладів;
•	недосконалість структур ускладнюють позитивне бачення окремими
працівниками життєвих перспектив для клієнтів, прийняття рішень
здійснюється централізовано, працівники нижчоі ланки інфантильні,
не мають чіткоі інформаціі про політику агенціі. 
•	навчання персоналу буває уривчастим і далеким від практики;
•	співробітники не розуміють суті роботи ключового соціального
працівника, захисту прав та планування втручання;
працівники не мають достатньоі підтримки; супервізія відбувається схематично і нерегулярно;
базові цінності при наданні послуг розумово відсталим все ж передбачають "турботу про" а не "роботу з" розумово відсталими клієнтами. Клієнтів сприймають як дітей - це призводить до стагнаціі, людей зі зниженим інтелектом сприймають не як ресурс для допомоги один одному та штату, іх не наймають для роботи в агенціях; клієнтів не сприймають як "суб'єктів сексуальності". Взаємини серед клієнтів, що базуються на сексуальності та любові, не заохочуються і не беруться до уваги.
спостерігають брак розуміння. Програми втручання механічно замінюють заспокійливі засоби. Клієнтам не дозволяють гніватися, навіть коли для цього є підстави. Консультуванням намагаються пригнітити людину;
у агенціях денних послуг є як гострі так і хронічні проблеми: працівники деморалізовані через брак перспектив, клієнти змушені просто вештатися [62].
Ролі та функціі соціального працівника
1.	Співпраця соціального працівника із представниками суміжних
професій.
2.	Мультидисциплінарна бригада - оптимальна форма організаціі
соціальноі роботи з розумово відсталими людьми
3.	Огляд ролей та функцій соціального працівника
6.1. Співпраця соціального працівника із представниками суміжних професій
Ми орієнтуємося на розуміння фаховоі соціальноі роботи як "системи теоретичних знань та заснованоі на них практики, яка має на меті забезпечення соціальноі справедливості шляхом наснаження і підтримки найменш захищених верств суспільства та протидіі факторам соціального виключення" [64]. Лише проживання клієнтів у громаді -найліпше, у своіх родинах - може бути фактором протидіі соціальному
виключенню. Тому мова йтиме здебільшого про роботу в громаді (тобто, у закладі, який надає денні послуги, вивільняє одного з батьків або опікуна від необхідності 24-годинного догляду. Зазначимо принагідно, що окремих служб у громаді, де денні послуги поєднують із проживанням (резидентні заклади та програми), поки що в Украіні немає. Таким чином, послуги денного центру чи іншого аналогічного закладу дає змогу розумово відсталій особі жити в родині, а не в інтернаті і за цієі умови стиль іі життя може бути максимально наближеним до життя типового громадянина нашоі краіни відповідного віку. Найоптимальнішою робота соціального працівника первинноі ланки може бути лише за умови тісноі співпраці із представниками споріднених фахів. Не менш важливо, аби колектив закладу налагодив стабільні ділові контакти із представниками державних та недержавних структур, які вирішують окремі аспекти проблем розумово відсталих інвалідів: дільничними психіатрами та психіатричними медсестрами, психологами-консультантами, клінічними психологами психіатричних закладів, працівниками органів соціального захисту, працівниками Психолого-медико-педагогічних консультацій, Медико-санітарних експертних комісій, соціальними педагогами системи соціальних служб для молоді. Особливоі уваги заслуговують також працівники громадських організацій, що виконують проекти із бюджетним фінансуванням, на послуги яких мають право опікувані клієнти: наприклад, проекти Червоного хреста, Спілки Самаритян, громадські організаціі - партнери соціальних служб для молоді, тощо.
6.2. Мультидисциплінарна бригада - оптимальна форма організаціі соціальноі роботи з розумово відсталими людьми
Ідеальний варіант соціальноі роботи із розумово відсталим клієнтом - надання послуг соціального працівника, який працює у складі мультидисциплінарноі бригади. Іншими членами бригади у типовому закладі можуть бути представники таких фахів: соціальний педагог, клінічний психолог, психолог, який спеціалізується на проблемах розвитку, спеціальний педагог, соціальний педагог, реабілітологи (фізичноі реабілітаціі, мовноі, трудовоі, терапіі зайнятістю, арт-терапіі, тощо), соціальний працівник базового рівня. Психіатри та психіатричні медсестри здебільшого не входять до складу бригад - адже розумово відсталі клієнти у будь-якому разі перебувають на обліку системи захисту психічного здоров'я, отримують кваліфіковану медичну допомогу дільничного психіатра. Введення медичних фахівців до штату багато-профільного закладу означає дублювання ресурсів. Окрім того, склад бригади залежить від типу закладу та його завдань: наприклад, якщо заклад спеціалізується на наданні денних послуг розумово відсталим
клієнтам із супутніми проблемами - розладами поведінки чи епілепсією, то можливе введення посад лікаря-психіатра, психіатричноі медсестри та дієтолога (у зв'язку із організацією харчування клієнтів).
Досі в Украіні робота мультидисциплінарних бригад у закладах за місцем проживання - дуже рідкісне явище і зустрічається, здебільшого, як експеримент. Тому дуже важливо від самого початку планувати створення тих закладів, де кошти б витрачалися оптимально: для задоволення реальних потреб клієнтів і для досягнення позитивних якісних змін у іх житті.
6.3. Огляд ролей та функцій соціального працівника
Оскільки "сучасний соціальний працівник - це фахівець у галузі соціальноі інженеріі і технологіі" [66], то і виклад змісту його діяльності має носити достаньо технологічний характер: ролі - функціі - зміст роботи. Далі подано виклад ролей та функцій кваліфікованого соціального працівника первинноі ланки, який безпосередньо працює з розумово відсталим клієнтом та його родиною, надає послуги клієнтові з урахуванням обмежень, встановлених завданнями конкретного закладу, адже "працівник та клієнт будують соціальну роботу в контексті конкретноі агенціі, на базі якоі надаються послуги" [67]. Виклад ролей та функцій здійснюється за схемою, запропонованою відомим украінським дослідником В. Сидоровим [68]. 

Таблиця 3
Зведена таблиця ролей та функцій соціального працівника первинноі
ланки, який працює із розумово відсталими клієнтами

Ролі	Виконувані функціі	
1. Брокер громадських послуг	Збір та систематизація інформаціі щодо фактичних та потенційних ресурсів громади, які можна використати для задоволення потреб розумово відсталих клієнтів (включно з тими, що мають ширшу або іншу цільову групу). Вивчення потреб окремого клієнта та спектру потреб групи клієнтів конкретноі агенціі, ідентифікація агенцій та програм, де можна задовольнити увесь спектр потреб групи. Встановлення  одноразових  та  стабільних  контактів  із агенціями  та  програмами  у  громаді  для  задоволення конкретних потреб клієнтів.	
2. Учитель соціальних та адаптивних умінь	Навчання соціальним і повсякденним життєвим навичкам Вироблення позитивних стереотипів поведінки Допомога у зміні поведінки Включення превентивних заходів	
3. Консультант - клініцист	Консультування клієнтів, іхніх опікунів та батьків з метою психосоціальноі оцінки і діагностики Спонукання   клієнта   (родини)   на   самостійні   діі   у формулюванні проблем, виборі варіантів іх розв'язання. Інформування про потенційні ресурси громади	
4. Керуючий справами клієнта (ключовий працівник)	Оцінювання потреб клієнта Складання плану втручання (для задоволення   потреб   у межах можливостей агенціі) або плану догляду (у випадку обмежених    потреб - якщо чинна система соціальноі допомоги у змозі задовільнити іх усі) Координація дій усіх сервісних служб щодо надання послуг окремому клієнту та родині за планом Контроль за наданням послуг Захист та представництво інтересів клієнта Надання безпосередніх послуг (у веденні господарства, бюджету, встановленні соціальних контактів, тощо)	
5. Упорядник робочого навантаження	Планування послуг Розподіл часу на надання послуг Контроль за якістю забезпечення сервісних послуг Обробка інформаціі	
6. Агент з питань соціальних змін	Представництво інтересів клієнта перед адміністраціями окремих закладів та органами самоврядування, недержавними організаціями, засобами масовоі інформаціі з метою досягнення змін у ставленні до вирішення проблем конкретного клієнта або групи клієнтів агенціі, координація зусиль клієнтів на досягнення соціальних змін, ініціація дій щодо досягнення соціальних змін у різних громадських та державних структурах	
7. Адвокат клієнта	Збір  та  систематизація  інформаціі  щодо  гарантованих державних послуг, пільг та допомоги з боку регіональних та муніципальних органів влади Організація систематичного групового інформування про нові можливості щодо отримання державноі допомоги (підготовка        інформаційних       листівок,        групове консультування) Індивідуальне (особисте або телефонне) консультування окремих клієнтів щодо гарантій держави для задоволення іх потреб, оскарження дій посадових осіб, неформальних джерел допомоги. Консультування щодо використання ресурсів громади. Представництво інтересів клієнта на його прохання або на прохання  батьків  чи  опікунів  для  отримання  послуг, матеріальноі допомоги, у ході оскарження дій посадових осіб.	
8. Аніматор	Забезпечення заходів з метою реалізаціі творчого потенціалу клієнта шляхом     організаціі структурованого дозвілля, організація комунікативноі активності клієнтів, надання інформаціі стосовно можливостей використання ресурсів громади   для       проведення   організованого   дозвілля, ознайомлення з населеним пунктом, де мешкає клієнт	
9. Соціальний менеджер	Розробка та поширення інформаційних матеріалів про агенцію, залучення нових клієнтів із числа цільовоі групи, консультування родини розумово відсталоі особи щодо ресурсів громади, які можна залучити для задоволення потреб  інших  членів  родини,   підтримка  контактів  зі спорідненими агенціями на рівні працівників первинноі ланки	
10. Помічник клієнта	Надання  сервісних  послуг,  пов'язаних  із  комунально-побутовим, продовольчим і медичним обслуговуванням	
11. Професіонал	Самооцінка Особистісний професійний розвиток Підвищення рівня професійних якостей	
Зміст соціальноі роботи працівника первинноі ланки із розумово відсталим клієнтом
1.	Зміст роботи соціального працівника у ролі брокера соціальних
послуг
2.	Зміст роботи соціального працівника у ролі вчителя соціальних
вмінь
3.	Робота учителя адаптивних умінь із родиною
4.	Зміст  роботи   соціального   працівника  у  ролі  консультанта-
клініциста
5.	Зміст роботи соціального працівника у ролі керуючого справами
клієнта (ключового соціального працівника)
6.	Зміст роботи соціального працівника у ролі упорядника робочого
навантаження
7.	Зміст роботи соціального працівника у ролі агента з питань
соціальних змін
8.	Зміст роботи соціального працівника у ролі адвоката клієнта
1.	
9. Зміст роботи соціального працівника у ролі аніматора
10.Зміст роботи соціального працівника у ролі соціального менеджера
11.	Зміст роботи соціального працівника у ролі помічника клієнта
12.	Робота соціального працівника як професіонала
7. 1. Зміст роботи соціального працівника у ролі брокера громадських послуг
Оскільки останнім часом в Украіні розпочинають роботу все більше закладів, проектів, програм, спрямованих на допомогу інвалідам взагалі, з'явилася об'єктивна можливість для виконання функцій брокера громадських послуг у роботі соціального працівника. Він може організувати своєрідну "мережу громадськоі підтримки" для родини, яка опікує розумово відсталу людину. Особливо такоі допомоги потребують розумово відсталі клієнти, які мешкають самостійно - а це трапляється вкрай рідко в Украіні.
Нам не відомо про досвід роботи агенціі, де було б уведено окрему посаду брокера соціальних послуг. В ідеалі, такий працівник мав би зібрати та регулярно поповнювати інформацію про відкриття агенцій для цільовоі групи, зміни у іх роботі, наявність вільних місць у агенціях, а також про агенціі та програми для більш широкоі цільовоі групи (як-от, скажімо, Центр по роботі з інвалідами, що надає методичну та консультативну допомогу інвалідам усіх категорій), про приватні ініціативи, недержавні, неприбуткові, релігійні організаціі та інформувати ключових соціальних працівників про ресурси громади. Серед посадових обов'язків такого працівника - налагодження контактів із агенціями для вирішення проблем окремих клієнтів та для вироблення загальних принципів співпраці.
7.2. Зміст роботи соціального працівника у ролі вчителя соціальних та адаптивних умінь
Ця роль соціального працівника, котрий працює з розумово відсталими клієнтами, заслуговує особливоі уваги. Саме значна соціальна дезадаптація є ключовою ознакою цільовоі групи і становить найбільшу проблему людей зі зниженим інтелектом. Розумово відсталі люди довго і важко набувають навичок самообслуговування та соціального функціонування і дуже легко іх втрачають.
Виконання ролі вчителя соціальних та адаптивних умінь при роботі з розумово відсталими клієнтами почасти збігається з роботою спеціального педагога. Проте спеціальна педагогіка орієнтована на опанування учнями із особливими потребами шкільноі програми, розробленоі у відповідності до державних стандартів, орієнтованих здебільшого на здобуття академічних знань. Робота соціального працівника у ролі вчителя соціальних умінь характеризується двома особливостями:
•	на відміну від роботи спеціального педагога, яка виконується в умовах
допоміжноі школи під час педагогічного процесу для учнів віком (в
середньому) до 17 років, соціальний працівник - учитель соціальних
умінь здебільшого працює, по-перше, із "ненавчуваними" дітьми, які
залишилися в родині, а не в інтернаті системи соціального захисту -
тобто без фаховоі допомоги взагалі, по-друге, із дорослими, які гостро
потребують закріплення набутих у спеціальній школі соціальних та
адаптивних умінь, а також здобуття нових умінь, які б уможливили іх
максимально самостійне проживання у громаді;
•	робота спрямована на набуття соціальних умінь за індивідуальною
програмою, укладеною у відповідності до даних детального
оцінювання поточного стану володіння такими навичками.
та за програмою виходів у місто. Клієнти із легким та помірним ступенем розумовоі відсталості після оцінювання розподілено на малі групи (максимум 8 осіб).
Робота соціального працівника за курсом "Поведінка у складних ситуаціях" передбачає вироблення у клієнтів таких навичок: планування робочого дня, тижня, вироблення стереотипів поведінки у типових побутових ситуаціях (вихід з дому, уміння одягтися у відповідності до погоди, повернення додому, уміння після повернення додому правильно розташувати одяг та взуття, підготовка та проведення сімейного свята, виконання процедур та заходів уранці, організація вихідного дня, підготовка до сну, поведінка на вулиці, перехід вулиці, користування транспортом,), розпізнавання симптомів найбільш поширених захворювань, звернення по допомогу до фахівця, члена родини або соціального працівника, опанування методів профілактики захворювань та ведення здорового способу життя (регулярне виконання ранковоі зарядки, правильне харчування, дотримання режиму дня, адекватне ставлення до шкідливих звичок, тощо), група навичок, пов'язаних із статевими проблемами (гігієна статевого життя, запобігання вагітності та статевим захворюванням, опанування позитивними стереотипами статевоі поведінки), навички спілкування із незнайомими людьми (знайомство, відмова від знайомства, розпізнавання небезпеки, заходи безпеки у спілкуванні із незнайомими людьми), навички техніки безпеки при користуванні домашнім обладнанням, засобами побутовоі хіміі), навички протипожежноі безпеки, розпізнавання та навички запобігання і поведінки у кримінальній ситуаціі.
Робота соціального працівника за курсом "Приготування іжі" передбачає вироблення у клієнтів таких навичок: правильного користування колючим та ріжучим знаряддям на кухні, вмикання та ви микання електричного та газового обладнання, безпечного користування кухонним обладнанням під час приготування іжі (особливо з гарячими предметами та речовинами), уміння начистити овочі, фрукти, нарізати хліб, відкрити банку консервів, приготування простих салатів, чаю, найпростіших страв - за індивідуальною програмою, сервірування столу, прибирання після споживання іжі, миття посуду, підмітання підлоги, утримання порядку на кухні (правильне розташування посуду та обладнання після користування), навички вибору та придбання продуктів, розрахунок за 1-2 види продуктів, загальне планування бюджету). Робота соціального працівника за курсом "Самообслуговування" передбачає вироблення у клієнтів таких навичок: догляду за своім тілом (умивання, миття під душем, миття у ванні, гігієни інтимних частин тіла) користування кранами холодноі та гарячоі води, визначення разовоі кількості шампуню чи миючого засобу при умиванні та митті голови, розчісування волосся, користування носовою хустинкою, підстригання
нігтів, навички користування туалетом (уміння проситися до туалету у знайомій та незнайомій обстановці, миття рук після туалету), дотримання чистоти у ванній та у туалетній кімнаті), одягання та роздягання окремих предметів одягу, розстібання та застібання ґудзиків, розшнуровування та зашнуровування, дотримання правильноі послідовності при роздяганні та одяганні, розвішування та розкладання одягу по місцях; чистка одягу сухою щіткою, прання з милом дрібних особистих речей, сушка випраних речей, прасування дрібних речей (індивідуально - прасування та дрібний ремонт предметів одягу), догляд за взуттям (правильне взування та роззування, розшнуровування та зашнуровування, зав'язування шнурків, чистка взуттєвою щіткою, сушка взуття, прибирання приміщення: розстилання та застилання постелі, підтримання порядку - розташування та зберігання речей в певному місці, прибирання ванноі та туалетноі кімнат.
Робота соціального працівника у рамках курсу Одиниці виміру" передбачає вироблення у клієнтів таких навичок: орієнтація у часі (розуміння понять "вчора", "сьогодні", "завтра", визначення дня тижня за календарем, визначення місяця та року за календарем, визначення минулого, позаминулого, наступного місяців, визначення місяців усіх пір року), орієнтація за годинником (визначення часу з точністю до години, до хвилини, користування годинником, називання часу), планування свого дня із використанням щоденника, календаря, розуміння та правильного застосування прийменників місця (в, на, під, над) та прийменників та прислівників напрямку (до, вгору, вниз, праворуч, ліворуч), рахунок предметів та читання чисел у межах до 10, до 100, до 1000, користування грошима (ідентифікація та називання монет, купюр, розуміння еквівалентності монет та банкнотів, купівля одного-двох предметів - визначення потрібноі монети чи купюри, обрахунок та перевірка здачі, найпростіші виміри за допомоги лінійки, порівняння довжини предметів, визначення форми фігур, побудова простих геометричних фігур за заданими параметрами, побудова кола з допомогою циркуля, визначення ваги в кілограмах, в грамах, співвідношення ваги та ціни товару.
Заняттю за програмою виходів у місто передує проведення бесіди, під час якоі детально обговорюють мету роботи закладу, його структуру, особливості поведінки, маршрут, використання транспорту та поведінки в транспорті. Як правило, або уся група, або кожен учасник групи отримують практичне завдання : якщо це магазин - зробити задану покупку, якщо заклад побутових послуг - відбувається демонстрація роботи працівників цього закладу із детальним коментарем та із повтореннями або роз'ясненнями. Скажімо, у перукарні за попередньою домовленістю стрижуть або роблять зачіску кільком клієнтам, у поліклініці відбувається зустріч з лікарем, який проводить бесіду на
задану тему (запобігання якогось захворювання, деталі користування послугами поліклініки: у яких випадках та з якою метою можна звертатися до закладу, як з'ясовувати та дотримуватися розкладу роботи, як поводити себе, коли проблеми з'являються у поза робочі години, де запитувати про потрібного фахівця, як зберігати медичні документи, тощо).
Зміст груповоі роботи з розумово відсталими особами, яку проводить соціальний працівник, полягає у стимулюванні усвідомлення розумово відсталою людиною себе як особистості, своіх негативних та позитивних рис, особливостей характеру, стосунків у родині, колективі, необхідності аналізувати та змінювати певні звички, а також необхідності працювати та, по можливості, заробляти на життя. Клієнти (ті з них, хто вміє писати) ведуть щоденник, де занотовують своі добрі та погані вчинки, пишуть листівки - привітання зі святом рідним та знайомим, беруть участь у рольових іграх для удосконалення навичок спілкування, вчаться відмовляти у відповідних випадках, розповідають про поточні подіі та обговорюють іх у групі, діляться своіми проблемами та втішають товаришів по групі, "закохуються" і вчаться поводити себе у цій ситуаціі.
Вихователь виконує роль координатора та разом із соціальним працівником відповідає за роботу з батьками та опікунами. Соціальний працівник базового рівня виконує роль асистента при проведенні занять та організовує щоденне чергування клієнтів: під час чергування клієнти виконують конкретні побутові завдання, а соціальний працівник допомагає і стежить за правильністю виконання практичного завдання (наприклад, догляд за кімнатними рослинами в навчальній кімнаті, сервірування столу до обіду для всієі групи, прибирання кухні тощо).
7.3. Зміст роботи з родиною соціального працівника у ролі вчителя адаптивних умінь
Членів родини, яка опікує розумово відсталу людину, знайомлять з результатами оцінювання та за його участі складають рекомендаціі для подальшоі підготовки клієнта до самостійного життя. Мультидисциплінарна бригада намагається встановити добрий контакт із батьками або доглядальниками, переконати іх у доцільності повторення та відпрацювання навичок та умінь вдома, у підтриманні тісних контактів із колективом відділення. Родину (або опікуна) запрошують відвідувати щомісячні збори батьків, під час яких усі працівники відділення детально розповідають про результати роботи за місяць, про успіхи та невдачі кожного клієнта. Батьків заохочують ділитися досвідом подолання проблем, які типово виникають у родинах через розумову відсталість сина або доньки. Рекомендують визначити обов'язки по дому, починаючи від обмеженоі кількості найпростіших, і поступово збільшувати іх перелік. Знайомлять із розробленим переліком завдань, які клієнт має виконати вранці під час збору до центру чи на роботу, рекомендують поступово виробляти звичку виконувати усі вранішні діі правильно і в установленому порядку, щодня відмічаючи це у окремому щоденнику або у табличці.
Кожен соціальний працівник, який веде заняття, має фіксовані години для зустрічі із батьками та індивідуальних консультацій з приводу окремих клієнтів. Увесь колектив також докладає зусиль для залучення батьків та опікунів до вирішення проблем закладу: налагодження контактів із потенційними спонсорами, вирішенні господарських проблем, встановленні громадських зв'язків, адже за часів економічноі
скрути закладам доводиться вирішувати багато проблем, виникнення яких неможливо запланувати наперед, а окремоі статті кошторису "непередбачені витрати" немає. Крім того, додатково до виконання безпосередніх обов'язків щодо передпрофесійноі підготовки клієнтів, колектив закладу намагається надати допомогу окремим родинам: звертається до виконавчих органів місцевого самоврядування з проханням про санаторно-курортне лікування клієнтів, звертається до спонсорів по гуманітарну допомогу.
Доцільно також розробити окрему програму для залучення молодих волонтерів до роботи за такою програмою у якості асистентів соціальних працівників під час занять. По-перше, участь молодих волонтерів позитивно впливає на ефективність заняття: вони мають можливість стежити за кожним рухом того клієнта, котрий не справляється із практичним завданням і потребує індивідуального супроводу. По-друге, волонтери демонструють моделі поведінки здоровоі молодоі людини, котра не має інтелектуальних проблем, такі моделі відтворюються розумово відсталими клієнтами. Волонтери сприяють налагодженню контактів із місцевою громадою, виробленню толерантного ставлення мешканців сусідніх будинків, працівників сусідніх закладів до розумово відсталих клієнтів, а також поширенню інформаціі про заклад та створенню його позивного іміджу.
7.4. Зміст роботи соціального працівника в ролі консультанта-клініциста
Посади соціальних працівників, які виконують роль консультанта-клініциста розумово відсталих клієнтів та іх родин, вже сьогодні введено до штатних розкладів кількох недержавних агенцій та експериментальних державних програм. Консультант проводить структуроване опитування батьків або опікунів з метою виявити потреби клієнта та родини, допомагає доглядальникові усвідомити потреби клієнта не лише як об'єкта догляду, але як особистості, котра має права та обов'язки. Обов'язково обговорюються перспективи щодо майбутнього: консультант спрямовує матір чи батька (в окремих випадках - опікуна) на планування майбутнього самостійного проживання, на аналіз ресурсів родини стосовно майбутнього, на відпрацювання у клієнта установки на обов'язкову працю та опанування навичок самообслуговування.
Консультант знайомить із завданнями служби, яку він представляє, розповідає про можливості агенціі щодо допомоги конкретному клієнтові, про обмеження агенціі та про умови прийому клієнтів. Консультант розповідає про успішні випадки роботи родини, якій вдалося організувати догляд таким чином, що клієнт має змогу реалізувати потенціал, отримувати задоволення від своєі праці чи творчих занять, має коло спілкування, по можливості намагається познайомити родину чи опікуна
з такими родинами. Консультант знає ресурси громади, які може використати окрема родина, постійно стежить за будь-якими змінами, інформує кожного клієнта щодо модливостей використання ресурсів громади - про умови звернення до агенцій та програм, які забезпечують послуги чи іншу допомогу більш широкій цільовій групі.
7.5. Зміст роботи соціального працівника в ролі керуючого справами клієнта (ключового працівника)
Ґрунтовно описує зміст роботи ключових соціальних працівників у агенціях для розумово відсталих інвалідів Девід Брендон [73]. Він, зокрема, зазначає, що робота ключового працівника передбачає спілкування сам-на-сам із клієнтом. Ефективним втручання буває в тому випадку, коли один соціальний працівник забезпечує підтримку клієнта через кордони та впродовж отримання різних послуг у різних агенціях. Навіть коли клієнт іде з групового будинку до денного центру, то ключовий працівник повинен залишатися той самий. Ефективною робота ключового соціального працівника буде у тому разі, якщо вона буде часткою цілісноі системи надання послуг.
Ключовий працівник повинен мати невеличкий бюджет, який уможливлює його клієнтові безперешкодний доступ до оплати витрат на транспорт, іжу, - на все, що доступне звичайній людині у звичайному житті. В системі організаціі роботи ключового працівника важливо, аби усі визнавали його головним працівником у розв'язанні проблем конкретного клієнта. Проте, як і у попередньому випадку, досі в Украіні немає закладу, де посадові обов'язки соціального працівника передбачали б увесь спектр послуг по роботі із окремими клієнтами (тобто, роботу ключового соціального працівника). І звичайно, годі й мріяти украінському фахівцеві про "невеличкий бюджет" - йому самому бракує заробленоі плати для ведення здорового способу життя.
Найбільш наближеними до функцій ключового працівника, який працює із цільовою групою, є обов'язки соціального працівника спеціалізованого відділу по обслуговуванню осіб із психічними захворюваннями при Територіальному центрі по обслуговуванню пенсіонерів м.Києва, а саме такі його функціі:
-	виклик лікаря,
-	надання допомоги в госпіталізаціі,
-	організація  надання  необхідних  видів  протезно-ортопедичноі
допомоги
-	оформлення житлових субсидій,
-	вирішення питань за дорученням підопічного в усіх державних,
громадських та інших установах та організаціях,
-	здійснення зв'язку з психіатричними закладами щодо взаємноі
інформаціі про зміни стану здоров'я інвалідів та виявлення
додаткових потреб в медичному та соціально-побутовому іх обслуговуванні,
-	встановлення   і    підтримання   зв'язків   з   організаціями    і
підприємствами щодо надання допомоги підопічним,
-	створення умов для посильноі праці, лікувально-трудовоі терапіі
вдома,
-	влаштування    до    психоневрологічного    інтернату,    медико-
соціального   або  реабілітаційного   відділення  територіального
центру соціального обслуговування пенсіонерів м.Києва.
Така посада передбачає також виконання багатьох інших функцій і вважається такою, що не потребує спеціальноі освіти (достатньою підготовкою вважаються курси для соціального працівника базового рівня тривалістю понад 180 годин). Це відділення обслуговує як клієнтів із психіатричними діагнозами, так і кількох осіб із розумовою відсталістю (що зумовлено особливістю украінськоі системи психіатричноі допомоги, де за правилами обидві названі вище групи клієнтів об'єднані в одну).
Проте, звичайно, для налагодження цільовоі допомоги і для створення умов для максимально самостійного проживання розумово відсталих людей у громаді, ключовий працівник повинен мати більш ґрунтовну підготовку (знати законодавчі гарантіі, бути обізнаним із спеціалізованими агенціями, уміти налагоджувати контакти для забезпечення послуг клієнтів, уміти організувати побут клієнта таким чином, аби він сам справлявся із щоденними проблемами, тощо) та більш широке коло функцій та повноважень. Ключовий соціальний працівник, який би працював із розумово відсталим клієнтом (який мешкає самостійно) повинен бути залученим до планування бюджету, витрачання коштів, улаштування питань опікунства (у разі, якщо клієнта визнано недієздатним), улаштування щоденноі зайнятості, працевлаштування, здійснювати моніторинг вирішення усіх побутових проблем та соціальних контактів. Частково йому доведеться надавати послуги власноруч - коли це швидше зробити самому, аніж знайти відповідну агенцію, особливо коли йтиметься про одноразову допомогу, яка потребує невеликого часу та зусиль.
7.6. Зміст роботи соціального працівника в ролі упорядника робочого навантаження
Таку роль виконує будь-який працівник у будь-якій сфері, де немає виразноі регламентаціі робочого навантаження, окрім рамок робочого часу. Класична соціальна робота передбачає виявлення всіх потреб клієнта та намагання задовольнити виявлені потреби. Іноді намагання знайти ресурси для задоволення потреб одного клієнта може зайняти увесь робочий час соціального працівника або усі ресурси служби. Досі немає методики оптимального розподілу робочого часу одного працівника для рішення проблем усіх клієнтів, отже доводиться самому розподіляти час, здебільшого інтуітивно. Такі обмеження встановлює адміністрація закладу, виходячи із політики закладу (якісна допомога невеликій кількості клієнтів чи бодай яка допомога усім, хто звернувся або кого направили), ресурсів закладу та його обмежень. Орієнтиром, скажімо, у роботі соціальних працівників державних територіальних центрів є кількість клієнтів, що іх обслуговує один працівник, та кількість візитів на тиждень. Наприклад, соціальний працівник відділу по обслуговуванню громадян із психічними захворюваннями Територіального центру обслуговування пенсіонерів м.Києва на ставку обслуговує чотири - шість підопічних згідно затвердженого завідуючою відділом графіку не рідше трьох разів на тиждень.
7.7. Зміст роботи соціального працівника в ролі агента з питань соціальних змін
Досягнення змін у соціальній політиці, змін стереотипів ставлення громади до певноі виключеноі з життя соціума групи - дуже складний і довготривалий процес. Ознакою суттєвоі соціальноі зміни може бути прийнятя законодавчого акту, який гарантує новий вид послуг для розумово відсталих клієнтів, прийняття підзаконного акту, який зобов'язує місцеві адміністраціі відкривати агенціі нового типу, тощо. Досвід розбудови системи підтримки розумово відсталих людей у громаді у Сполучених Штатах свідчить, що лише за умови активного лобіювання нових державних гарантій з боку об'єднаних громадських ініціатив приблизно раз на десять років робився значний крок. Скажімо, лише через десять років після початку лобіювання об'єднанням громадських організацій було прийнято федеральний законодавчий акт, який гарантував послуги системи освіти кожному громадянинові незалежно від стану його здоров'я.
В Украіні на часі велика потреба у значних змінах щодо вибору виду реабілітаціі, гарантіі державного фінансування послуг у громаді нарівні з фінансуванням послуг інтернатноі системи, державноі гарантіі на послуги системи освіти для "ненавчуваних" дітей, створення системи працевлаштування для розумово відсталих, створення системи забезпечення житлом з моніторингом соціальних служб (державне фінансування резидентних програм, альтернативних інтернатному догляду). Проте, зусилля громадських організацій не є настільки могутніми, аби спричинити справжні соціальні зміни. Єдиним вагомим

досягненням з часів перебудови стало прийняття Кабінетом міністрів Концепціі ранньоі реабілітаціі дітей-інвалідів з рекомендаціями до органів місцевого самоврядування щодо повсюдноі організаціі такоі реабілітаціі.
Проте для соціального працівника первинноі ланки, який виконує роль агента соціальних змін, першочерговим завданням є зміна ставлення державних та недержавних агенцій, органів самоврядування, недержавних організацій до справи або ситуаціі конкретного клієнта. Наприклад, отримання освітніх послуг у разі, якщо за діагнозом його визнано "ненавчуваним", працевлаштування дорослого, оформлення опікунства клієнтові, який лишився без опіки, тощо. Для клієнта такі зміни докорінно змінюють життя і суттєво впливають на його якість. Крім того, агент з питань соціальних змін намагається активізувати клієнтів до ініціювання дій для досягнення змін у своєму житті та координує таку роботу, наприклад, пропонує створити групу самопредставництва інтересів у закладі та керує іі роботою, ініціює створення волонтерськоі служби та безпосередньо займається залученням волонтерів.
7.8. Зміст роботи соціального працівника в ролі адвоката клієнта
Робота адвоката клієнта полягає у консультуванні законних представників клієнта (батьків або опікунів) з питань додаткових прав та пільг клієнтів та іх родин, пов'язаних зі статусом інваліда. Необхідність роботи адвоката клієнта викликана декількома обставинами:
•	Майже 15 законодавчих актів регламентують окремі права та пільги
інваілідів в Украіні. Звичайно, родина не може знати про пільги та
додаткові права, тим більше не може вчасно передбачити, яким чином
іх діі чи відмова від дій може позначитися на майбутньому розумово
відсталоі особи. Наприклад, матері не може спасти на думку, що якщо
вона офіційно не оформить інвалідність дитини до семирічного віку,
то не зможе у віці 50 років оформити пільгову (дострокову) пенсію за
віком (матері треба для цього детально знати кілька законів та
підзаконних актів).
•	Украінські закони здебільшого не мають прямоі діі, конкретні
механізми іх діі визначено у великій кількості підзаконних актів,
вивчення яких - непросте завдання.
•	Іноді у законного представника особи із розумовою відсталістю не
вистачає духу або снаги вперто добиватися реалізаціі права дитини
після   кількох   негативних   відповідей   -   отже,   йому   потрібна
психологічна підтримка та поради.
•	Правова просвіта та рівень правовоі свідомості   має не настільки
високий рівень в Украіні, аби наші громадяни усвідомлювали власні
права повною мірою: у нас не прийнято пам'ятати, що ми є
•	
платниками податків, що за рахунок податків працює система соціального захисту, що законні представники мають право і повинні вимагати реалізаціі всіх гарантованих прав для клієнтів і для себе. У пересічних громадян немає звички і достатніх знань, аби ефективно оскаржувати діі посадових осіб.
Отже, практично кожному законному представникові клієнта потрібні послуги адвоката клієнта: оцінка отримуваноі допомоги з боку держави з точки зору повноти та якості послуг, обговорення дій посадових осіб, які викликали незадоволення або сумніви у клієнта, отримання інформаціі стосовно неформальних джерел допомоги, ресурсів громади. У деяких випадках потрібне представництво інтересів клієнта перед посадовими особами, керівниками недержавних організацій, адміністраторами сервісних агенцій у випадках конфліктних ситуацій, тощо. Як правило, адвокат клієнта стежить за новинами у сфері правових гарантій для цільовоі групи, сповіщає про нові види допомоги чи відкриття нових агенцій (виступає на зборах, випускає та поширює інформаційні листівки, розміщає нову інформацію на веб-сторінці, інформує членів мультидисциплінарноі команди під час нарад). Адвокат клієнта допомагає складати звернення, листи до посадових осіб, скарги та детально розповідає про всі етапи іх подання та розгляду, дає настанови щодо поведінки законних представників та клієнтів під час зустрічей із посадовими особами.
7.9. Зміст роботи соціального працівника - аніматора
Метою діяльності соціального працівника - аніматора є, по-перше, проведення рекреаційноі роботи з розумово відсталими клієнтами та, по-друге, створення умов для іх особистісного росту та творчоі самореалізаціі. Змістом його роботи є організація, підготовка та проведення заходів структурованого дозвілля. Таке дозвілля сприяє розвитку творчого потенціалу, навичок спілкування, допомагає розширити коло спілкування, ознайомлює із населеним пунктом, у якому мешкає клієнт. Форми роботи: ведення творчих гуртків, зокрема лялькового театру, театру, хору, танцювального колективу, гуртків образотворчого мистецтва, декоративного вишивання, ліплення з глини, орігамі, плетіння, макраме, аплікаціі, тощо. Форми роботи аніматора докладно описано колективом авторів Національного педагогічного університету ім. Драгоманова [74].
У роботі з розумово відсталими клієнтами використовують такі форми, як: відеоклуб (перегляд та бесіди за змістом мультиплікаційних та художніх фільмів), літературний монтаж, вікторина, перегляд та обговорення театральних вистав, творчі майстерні на природі, тематичні вечори, свята, конкурси, ярмарки, заочні (та відео) подорожі, аукціони.

При проведенні заходів для розумово відсталих клієнтів цьому слід зважати на:
•	необхідність   залучення   декількох   членів   мультидисциплінарноі
команди (керівника хору, танцювального ансамблю, інших творчих
гуртків, художнього керівника, соціального працівника-аніматора, та
інших) та належноі   координаціі участі кожного у підготовці та
проведенні заходу; участь кожного у розробці сценарію заходу, адже
кожен працівник знає якусь нову інформацію про творчі можливості
клієнтів, які можуть бути використані під час проведення заходу;
•	те, що для підготовки необхідний тривалий час; кожен учасник
(клієнт) повинен   вивчити свою роль або бути підготовленим для
публічного виступу;
•	ефективним   є   залучення   волонтерів   для   ведення   заходу   та
індивідуального супроводу підготовки складних клієнтів;
•	перед проведенням заходу важливо провести генеральну репетицію у
тому місці, де він відбуватиметься, для просторовоі орієнтаціі клієнтів.
7.10.	Зміст роботи соціального працівника в ролі помічника клієнта.
Надання господарських та побутових послуг може входити до функціональних обов'язків окремого працівника, який виконує винятково цю роль. Саме так і трапляється на Заході, де функціонує добре структурована система соціальноі роботи і вивчено економічну доцільність залучення кожноі штатноі одиниці до складу бригади. Виконання обов'язків помічника клієнта не передбачає значних затрат на підготовку соціального працівника. Проте в Украіні нам відомо про поєднання соціальним працівником Територіального центру соціального обслуговування пенсіонерів міста Києва як посередницьких функцій, перелічених вище (див. роль 1 "брокер соціальних послуг") так і надання господарських та побутових послуг, а саме:
-	придбання і доставка товарів з магазину або ринку за кошти
підопічного, приготування іжі, доставка гарячих обідів, годування,
-	прибирання приміщення, прання білизни,
-	придбання та доставка медикаментів, відвідування хворого у
лікарні,
-	оплата платежів, супроводження до поліклініки.
7.11.	Зміст роботи соціального працівника у ролі професіонала
Особистісний професійний розвиток соціального працівника, який працює із розумово відсталими клієнтами, має певні особливості, пов'язані зі змістом роботи із цією цільовою групою та із виконуваними функціями. Оскільки украінські навчальні заклади не готують соціальних

працівників до роботи із конкретною групою клієнтів, значний масив знань доводиться вивчати безпосередньо на робочому місці. Особливості стану розумово відсталих клієнтів різних ступенів, методи організаціі педагогічного процесу для розумово відсталих, законодавчі та підзаконні акти, які визначають окремі аспекти прав цієі групи, завдання та функціі агенцій, які працюють з розумово відсталими клієнтами у тій громаді, де працює соціальний працівник, та багато іншого доведеться вивчити безпосередньо на робочому місці. Так само лише з часом соціальний працівник зможе досконало опанувати методи індивідуальноі та груповоі роботи з цією групою, навчиться відстоювати інтереси клієнта, сприяти максимальному задоволенню потреб родини за умови обмежених ресурсів.
Робота соціального працівника первинноі ланки із розумово відсталим клієнтом та його законним представником або доглядальником є вкрай виснажливою. У ній часто зустрічаються стресові ситуаціі.
Особливими чинниками професійного вигоряння при роботі саме з цією групою клієнтів є необхідність багаторазового повторювання одноманітних дій, навчальних та побутових інструкцій, незначні результати або і повна відсутність результатів роботи у ролі вчителя соціальних та адаптивних умінь, неможливість задовільнити потреби клієнтів через недосконалість соціальноі політики щодо організаціі державних послуг розумово відсталим клієнтам, значні поведінкові розлади у великоі частини клієнтів, необхідність працювати з агресивними клієнтами та інше.
Окрім до традиційних заходів профілактики стресу та вигоряння, описаних відомими украінськими авторами [75] при роботі в украінських агенціях денних послуг вважаємо за доцільне організувати роботу по можливості таким чином, аби соціальні працівники працювали з клієнтами принаймні половину робочого дня або через день. Бажано відшукувати можливість залучати працівників до творчоі роботи: розробки методик, виконання роботи по розбудові недержавних організацій, написанню проектів, виконанню представницьких функцій, до участі у навчаннях та обміну досвідом.
Ще один шлях убезпечення колективу від стресів та підвищення загальноі якості послуг - це надання певноі частини послуг за участю залучених фахівців - тих, котрі мають іншу основну роботу в іншій організаціі із іншою групою клієнтів або навіть взагалі базовий фах не в соціальній сфері (педагогів, психологів), котрі навчалися на модульному курсі для практиків соціальноі роботи і робота яких значною мірою базується на знаннях із основноі спеціальності. Здебільшого такі працівники виконують ролі вчителів соціальних та адаптивних умінь та

аніматорів. Залучення іх до роботи у закладі денних послуг можливе на умовах тимчасового або довготермінового трудового договору із обумовленою кількістю робочих годин на місяць. Такий працівник зустрічається з клієнтами лише за розкладом декілька разів на тиждень, ретельно обдумує і планує кожне наступне заняття, не перебуває постійно у ситуаціі стресу через наведені вище причини. Проте така організація послуг вимагає ретельного планування і узгодження режиму роботи агенціі, тобто вимагає додатковоі адміністративноі роботи.

Складання плану втручання
1.	Вступ
2.	Приклад соціальноі історіі.
3.	Приклад "ідеального" плану втручання, складеного із урахуванням
усіх груп потреб.
8.1. Вступ
Оскільки на сьогодні в Украіні соціальний працівник має змогу задовольняти лише окремі потреби і надавати окремі послуги, то може виконувати окреме втручання, а не догляд. Догляд за розумово відсталою людиною в повному обсязі в Украіні виконують або співробітники інтернату, або родина. Бо знають усі потреби і задовольнять іх у міру можливостей, контролюють кожну хвилину його життя.
Звичайно, поданий нижче план описує втручання надто об'ємне і багатопланове. У реальній роботі важко задовольнити усі потреби кожноі групи. Крім того, соціальний працівник при плануванні втручання не має можливості розпочинати із пріоритетних потреб - він береться за здійснення такоі допомоги, яку може надати в рамках законодавчих гарантій у нашій краіні та завдань свого закладу. Поданий нижче план втручання можна сприймати як орієнтир, або як приклад об'єднання зусиль родини та соціального працівника, наділеного реальними повноваженнями. Певною мірою - це "завдання-максимум".
Клієнткою у наведеному прикладі є не людина з розумовою відсталістю (хлопець 15 років), а його мати. За нашими спостереженнями, сприйняття доглядальника як клієнта на сьогодні дозволяє добитися максимального результату при роботі із людиною з розумовою відсталістю, яка живе у громаді. Вибір був би інакшим, звичайно, якби було створено умови для автономного проживання розумово відсталоі людини під наглядом соціального працівника. Проте досі якість життя, вчинки, виявлення та задоволення потреб розумово відсталоі людини настільки залежить від доглядальника, що саме з ним і працює соціальний працівник. Звичайно, потреби самоі людини із розумовою відсталістю задовольняють із поправкою на іх сприйняття доглядальником. Напевне, ще не створено передумов для безпосередньоі роботи соціального працівника із розумово відсталою людиною.
Приклад соціальноі історіі*
•   Подану соціальну історію описала соціальний працівник благодійного товариства "Джерела" магістр соціальноі роботи Майорова Н.В. у ході виконання програми "Делегування повноважень соціального працівника одному з батьків дитини-інваліда", що виконується у партнерстві з Соціальною службою для молоді м.Києва. Прізвище клієнтки та деякі деталі змінено.
І. Первинне оцінювання [77] Загальні дані:
Прізвище, ім'я, по батькові: Семенова Надія Петрівна
Вік: 47 років,
Стать: жіноча.
Сімейний стан: заміжня, має сина і дочку.
Національність: украінка,
Рідна: російська;
Релігійність (конфесійна приналежність): православна
Домашня адреса, з ким мешкає: м.Киів..., мешкає з сином із розумовою
відсталістю віком 15 років, чоловіком 51 року та донькою віком 17
років.
Освіта: вища;
Професія: інженер-економіст;
Зайнятість: домогосподарка;
Стан здоров'я: хронічні шлункові захворювання, порушення
ендокринноі системи.
Дата (звернення до соціальноі служби / мед. установи тощо):
21.04.2001
1.	Основна проблема клієнта (зі слів матері): брак навичок
спілкування та самообслуговування та подальший розвиток цих
навичок у сина 15 років з проблемами інтелектуального розвитку,
майбутнє хлопця.
2.	Опис (особиста ідентифікація):

2.1.	Зовнішність: впевнена у собі, вдягнена акуратно, мінімум
Косметики, дуже віддана дитині -інвалідові та родині. Дитина -
хлопчик 15 років, приємноі зовнішності, охайно вдягнений,
високого зросту, під час зустрічі помітно хвилюється,
тримається близько біля матері.
2.2.	Поведінка: у матері - спокійна, уважна, швидко вхоплює думку
співрозмовника. Дитина виявляє хвилювання, відповідає на
прості запитання тільки на прохання матері.
2.3.	Враження. впевнена в собі людина, здатна вирішити поставлену
задачу, цілеспрямована. Іі турбує майбутнє хлопця, проблеми
родини та взаємини хлопця з сестрою, прояви агресіі у сина під
час загострення хвороб у батьків - адже тоді вони не можуть
приділяти йому досить уваги.
3.	Відомості про життя:
3.1.Житлові умови: 3-кімнатна квартира на 10 поверсі (фактор ризику
для дитини). 3.2. Професійна та фінансова ситуація: родина живе за рахунок
соціальних виплат та допомог (батько та мати - пенсіонери, мають статус ліквідаторів наслідків Чорнобильськоі аваріі). 3.1.   Сімейна, соціальна ситуація та підтримка: ситуація в родині стабільна; в цілому гарні стосунки між членами сім'і. Однак, старша сестра соромиться брата- інваліда, хоча любить і його, і батьків і піклується про всіх. Батьки часто хворіють, під час загострення хвороби не можуть приділяти синові достатньоі уваги. Він через те буває знервований, трапляються випадки агресіі. Крім того, має місце часткова відсутність соціальноі стабільності для 3-х членів сім'і через те, що фінансову допомогу виплачують періодично.
3.2.	Інтереси, захоплення, уподобання: робота за спеціальністю,
читання, вишивання, класична музика, балет, спорт. Син любить
малювати, дивитися мультфільми.
3.3.	Причетність значущих для клієнта людей до проблеми: життя
матері повністю присвячене сину-інваліду, стиль життя батька,
та доньки теж значною мірою залежить від проблем хлопця.
3.4.	Правова ситуація: фінансові інтереси родини ущемлені
державою, сина позбавлено права на навчання.
4. Спільне формулювання проблеми: невизначеність майбутнього для 15-річного сина із розумовою відсталістю, брак навичок спілкування та самообслуговування, матеріальні проблеми, соціальна ізоляція родини, проблеми у взаєминах сина з донькою.
8.2. Приклад "ідеального" плану втручання, складеного із урахуванням усіх груп потреб.
ІІ. Планування втручання
1.	Мета: створення мережі підтримки для родини у громаді, в тому
числі - передумов для майбутнього максимально незалежного
проживання хлопця у громаді (на противагу інтернату).
2.	Завдання:
1.	проаналізувати та використати ресурси громади для забезпеченн
найбільш нагальних фізіологічних потреб хлопця та родини:
дотримання норм харчування, фізичного навантаження, придбання
ліжка за зростом дитини, забезпечення одягом, навчання навичкам
самообслуговування, відвідання груповоі роботи для усвідомлення
здорового способу життя та відповідних стереотипів поведінки;
2.	створити передумови для планування майбутнього проживання
розумово відсталого хлопця вдома: запланувати вирішення
майнових питань на випадок смерті батьків, опікунства,
майбутнього працевлаштування;
3.	забезпечити можливість спілкування з ровесниками;
4.	запланувати низку заходів для попередження випадків агресіі у
хлопця через брак уваги під час загострення хвороби у батьків,
5.	сприяти владнанню стосунків з сестрою;
6.	здійснити низку заходів для сприяння усвідомленню хлопцем
себе як особистості, виробленню критичного ставлення до
власних вчинків, позитивноі оцінки досягнень з боку сторонніх людей.
ІІІ. Виконання
4.1.   План роботи *
* скорочення: м - місяць, СП - соціальний працівник, К -клієнтка

	Потреби	Завдання для втручання	Тер
мін	Від пові дал ьни й	
	Фізіологічні				
1.	Приведення харчування у відповідність до норм (не вистачає коштів)	1. Знайти посильну роботу для батька або матері (інвалідів Чорнобиля) 1 .Звернутися до депутата райради по регулярну допомогу 2.Звернутися до відділу соцзахисту по талон на безкоштовне харчування	3м
ім ім	К СП СП	
2.	Забезпечення регулярного фізичного навантаження	1 .Переглянути режим - ввести обов'язкову ранкову зарядку 2. Забезпечити професійний контроль над заняттями фізкультурою (запис до спортивноі секціі реабілітаційного центру)	ім 2м	К СП	
3.	Придбання ліжка відповідно до зросту дитини-інваліда	1. Забезпечити кошти для придбання ліжка: а)Фонд Украіни соціального захисту інвалідів, б)депутат Киівради, в)гуманітарна допомога однієі з меблевих фабрик, г)спонсор.	3м	СП	
4.	Забезпечення одягом прийнятноі якості	Стати на облік у районному територіальному центрі для забезпечення одягом з банку одягу			
5.	Регулярні заняття для усвідомлення важливості правильного харчування	Забезпечити дитині участь у регулярних групових заняттях з розумово відсталими інвалідами під керівництвом соціального педагога за програмою "Випускник" районноі ССМ	3м	СП	
6.	Регулярні заняття для вироблення навичок приготування іжі	Забезпечити дитині участь у регулярних заняттях з розумово відсталими інвалідами під керівництвом соціального педагога за програмою "Випускник" районноі ССМ, курс "Приготування іжі"	3м	СП	
	Вироблення	1. Забезпечити відвідування занять курсу			

	навичок самообслуговув ання	"Самообслуговування" програми районноі ССМ "Випускник" 2. Організувати консультацію спеціального педагога пункту прокату засобів реабілітаціі для розумово відсталих інвалідів. Мета: скласти індивідуальну програму вироблення навичок самообслуговування вдома під контролем родини. Виконувати складену програму			
7.	Регулярні заняття з сексуального виховання	Забезпечити дитині участь у регулярних заняттях з розумово відсталими інвалідами з метою проведення сексуального виховання У центрі соціальноі реабілітаціі при громадській організаціі	6 м	СП	

	Потреби довготривалоі безпеки	Завдання для втручання	Тер
-мін	Від по-віда ль-ний	
1	Забезпечення житлом у разі смерті або хвороби батьків (інвалідів Чорнобиля)	1 .Отримання консультаціі юриста Центру по роботі з інвалідами щодо складання та легалізаціі заповіту, виконання рекомендацій	6 м	К	
2	Планування опікунства на майбутнє	Забезпечити консультування психолога та адвоката клієнта профільноі громадськоі організаціі для старшоі сестри дитини-інваліда з метою обговорення планів на майбутнє для вироблення позитивного ставлення до виконання обов'язків опікуна у майбутньому. Попередньо поінформувати про обов'язки та права.	6 м	СП	
3	Планування зайнятості у дорослому віці	1 .Провести співбесіду із працівником відділу по роботі з інвалідами центру зайнятості для виявлення схильностей та здібностей хлопця, а також вивчення перспектив отримання робочого місця у центрі 2. Отримати консультацію психолога центру зайнятості для розробки рекомендацій щодо індивідуальноі підготовки до роботи, регулярно працювати над виконанням рекомендацій 2. Виявити недержавні кадрові агенціі для інвалідів, стати на облік в усіх агенціях з метою підготовки до майбутнього пошуку роботи	6 м
6м 6м	К
К К	

	Потреби належності та любові	Завдання для втручання	Термін	Відповідальний	
1.	Створення можливостей для спілкування з ровесниками	1 .Залучити розумово відсталого хлопця до програми виходів у місто (екскурсій) районноі соціальноі служби для молоді 2. Звернутися до місцевого осередку громадськоі організаціі "Віра і світло" з метою організаціі регулярних контактів із ровесниками та волонтерами	2м	К,СП	
2.	Попередження випадків агресіі через брак уваги до дитини-інваліда у родині під час загострення хвороби у батьків	1 .Забезпечити розумово відсталого інваліда індивідуальним консультуванням психолога з метою усвідомлення ним необхідності спокійно реагувати на хвороби батьків та на брак уваги у випадку іі загострення. 2. Намагатися забезпечити тимчасовий догляд (2-3 години на день) під час загострення хвороби батьків шляхом відновлення соціальних контактів родини (далекі родичі, друзі, сусіди, колишні колеги) 3. Забезпечити індивідуальний догляд (1-2 години 2-3 рази на тиждень) під час хвороби батьків волонтерами районноі ССМ	3м 6м
3м	СП К СП	
3.	Налагодження позитивного спілкування із старшою сестрою, яка соромиться брата-інваліда	1 .Забезпечити консультування психолога профільноі громадськоі організаціі або Центру по роботі з жінками для старшоі сестри дитини-інваліда з метою виробити позитивне ставлення до брата 2. Забезпечити сестру безкоштовною путівкою до наметового табору для волонтерів ССМ 2. Залучити сестру та іі друзів до регулярноі волонтерськоі діяльності у ССМ або громадській організаціі	3-
4м
6м 6м	СП
СП СП	

	Потреби само-Поваги	Завдання для втручання	Термін	Відповідальний	
1.	Сприяння усвідомленню себе як	Забезпечити можливість відвідувати групові заняття для розумово	6м	СП	

	особистості	відсталоі молоді під керівництвом фахівця з метою розвитку особистості при районній ССМ або профільній громадській організаціі			
2.	Вироблення критичного ставлення до власних вчинків	Розпочати ведення щоденника, в якому мати або хлопець разом із матір'ю будуть щоденно занотовувати його добрі та погані вчинки.	1м	К	
3.	Вияви поваги з боку ст. оронніх людей	Забезпечити участь у творчих конкурсах дітей-інвалідів, організованих ССМ та громадськими організаціями	6м	СП, К	
Моніторинг - щоденникові записи, регулярні (один раз на два тижні) зустрічі соціального працівника з клієнткою, повторне оцінювання - через три місяці.
ІV. Кінцеве оцінювання - оскільки ключовий соціальний працівник не
має визначеного терміну роботи з родиною, передбачається повторне
оцінювання через три місяці для складання подальших планів щодо
продовження або припинення втручання.

Правові та адміністративні аспекти організаціі допомоги людям із розумовою відсталістю
Офіційний статус людини із розумовою відсталістю. Порядок визнання іі інвалідом.
1.	Значення офіційного статусу інваліда
2.	Визначення поняття "інвалід"
3.	Групи інвалідності
4.	Термін встановлення інвалідності та медичні показання
1.2. Значення офіційного статуса інваліда
Статус інваліда є підставою для отримання розумово відсталою особою державноі допомоги у повному обсязі. Така допомога включає психіатричну допомогу, соціальний захист, спеціальну освіту. Останнім часом в Украіні також надаються послуги центрів соціальноі реабілітаціі системи соціальних служб для молоді. 
Конкретний вид допомоги, як-от: розмір пенсіі по інвалідності, пільги на сплату комунальних послуг, пільги на сплату податків, право на пільгове отримання ліків за затвердженим Кабінетом Міністрів переліком, право на пільговий проізд у громадському та міжміському транспорті, вид навчання, вибір виду інтернату соціального захисту для перебування на повному державному утриманні, забезпечення реабілітаційними засобами, забезпечення санаторно-курортним лікуванням залежить від категоріі інвалідності та групи (першоі, другоі або третьоі) всередині категоріі. Слід зазначити, що не всі розумово відсталі особи отримують статус інваліда. Тобто, людина може перебувати на психіатричному обліку в зв'язку зі зниженим інтелектом (коефіцієнт інтелекту IQ нижче 70 балів), проте стан іі у відповідності до названих нижче документів не визнається таким, що призводить до обмеження дієздатності та потребує державноі допомоги.
1.2. Визначення поняття інвалід
У відповідності до Закону Украіни "Про основи соціальноі захищеності інвалідів" інвалідом визнають особу зі стійким розладом функцій організму, зумовленим захворюванням, наслідками травм або уродженими дефектами, що призводять до обмеження життєдіяльності, до необхідності в соціальній допомозі і захисті"[78] (для порівняння:
Статутом ВООЗ здоров΄я визначають як стан повного фізичного, психічного і соціального благополуччя, а не лише як відсутність хвороб або фізичних дефектів). Рішення про надання статусу інваліда приймається після проведення діагностичних, лікувальних та реабілітаційних заходів. "Рішення про інвалідність грунтується на оцінці комплексу клінічних, психологічних, соціально-побутових і професійних чинників. При цьому враховується: характер захворювання, ступінь порушення функцій, ефективність лікування і реабілітаційних заходів, стан компенсаційних механізмів, клінічний та трудовий прогноз, можливість соціальноі адаптаціі, потреба у різних видах соціальноі допомоги, особисті установки, конкретні умови і зміст праці, професійна підготовка, вік та ін.", - відповідно до "Положення про медико-соціальну експертизу", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів від 22.02.1992 за №083. [79]
1.3. Групи інвалідності
Назване вище положення визначає, що інваліди, старші 16 років, поділяються на три групи, найскладніші стани підпадають під критеріі першоі групи. Група інвалідності визначається у відповідності до "Інструкціі по встановленню груп інвалідності", затвердженоі наказом Міністра охорони здоров'я Украіни від 20.12.93 (для осіб старших 16 років)[80] .До 16 років - за "Переліком медичних показань" (додаток 1 до Наказу МОЗ від 5.12.91 за № 175) у випадку інвалідності діти належать до категоріі "інвалідів з дитинства"[81].
Згідно з останнім документом, право на отримання соціальноі пенсіі дітям-інвалідам віком до 16 років терміном на 2 роки - якщо виділити психіатричні діагнози із загального переліку - надається при наявності діагнозу олігофренія, що має такі характеристики клінічноі картини та функціонального стану: "Ступінь дебільності у поєднанні з вираженими порушеннями слуху, зору, мови, опорно-рухового апарату, функцій інших органів та систем, які призводять до стійкоі соціальноі дезадаптаціі, патологічних форм поведінки "[82]. На два роки соціальна пенсія також призначається за діагнозом: шизофренія та інші ендогенні психози з такою клінічною картиною "затяжні психотичні стани протягом 6-ти місяців і більше".
Право на отримання соціальноі пенсіі терміном на 5 років отримують діти-інваліди з дитинства при наявності діагнозу: "уроджені, спадкові захворювання обміну речовин: фенілкетонурія, целіакія" на термін з моменту встановлення діагнозу до припинення спеціальноі дієти.
Право на отримання соціальноі пенсіі на строк до досягнення 16-літнього віку отримують діти-інваліди з дитинства при наявності
діагнозу:   олігофренія або недоумство різного генезу, що відповідає ступеню ідіотіі або імбецильності.
Для осіб старших 16 років інвалідність встановлюється першоі, другоі чи третьоі групи.
Група інвалідності та строк призначення відповідноі соціальноі пенсіі визначає такі важливі чинники у житті людини із розумовою відсталістю:
•	розмір пенсіі,
•	періодичність, з якою доглядальник повинен   збирати численні
документи для оформлення такоі пенсіі,
•	право бути прийнятим на роботу чи відмову у працевлаштуванні за
Кодексом законів про працю,
•	пільги, визначені нормативними документами виконавчих органів
влади національного або місцевого рівнів.
Тому для соціального працівника важливо знати достеменно перспективу клієнта, зумовлену його медичним діагнозом та правила визначення груп інвалідності у відповідності до "Положення про медико-соціальну експертизу" (затвердженого Постановою Кабінету Міністрів від 22.02.1992 за № 083). Отже:
"Підставою для встановлення першоі групи інвалідності є різко виражене обмеження життєдіяльності, обумовлене захворюваннями, наслідками травм, уродженими дефектами, що призводять до різко вираженоі соціальноі дезадаптаціі, внаслідок неефективності проведених реабілітаційних заходів, інвалідність встановлюється без зазначення строку переогляду ".
"Підставою для встановлення другоі групи інвалідності є різко виражене обмеження життєдіяльності, обумовлене захворюваннями та наслідками травм, уродженими дефектами, які призводять до різко вираженоі соціальноі дезадаптаціі, якщо вказані порушення не викликають потреби в постійному сторонньому догляді чи допомозі". Однозначного визначення строку призначення другоі групи інвалідності немає, лише зазначається, що при нестійких порушеннях функцій органів та систем переогляд проводиться через 1-3 роки.
"Підставою для встановлення третьоі групи інвалідності є обмеження життєдіяльності, обумовлене захворюваннями, наслідками травм, уродженими дефектами, що призводять до значного зниження можливостей соціальноі адаптаціі" [83].
1.4. Термін встановлення інвалідності та медичні показання
Група інвалідності та термін призначення соціальноі пенсіі тісно взаємозв'язані: чим складніший діагноз, тим довший термін, на який призначають соціальну пенсію. У разі, якщо комісія передбачає
позитивну динаміку і зміну стану на такий, що не буде потребувати допомоги, планується перегляд справи для розгляду питання щодо зняття статусу інваліда. Усі положення цього параграфу подано за текстом " Інструкціі про встановлення груп інвалідності" [84].
Без зазначення терміну переогляду призначається група інвалідності у таких випадках (з числа тих, що пов'язані зі зниженим інтелектом):
-	Помірно виражені післяпроцесуальні дефекти при шизофреніі
(ремісія Б);
-	Помірно виражений психоорганічний синдром різного генезу;
-	Епілепсія та інші органічні захворювання головного мозку з
генералізованими судорожними приступами середньоі частоти (3-4
рази на місяць) або рідші приступи або помірно виражені зміни
особистості при неможливості продовження праці в своій професіі;
-	Дебільність ІІІ ступеню.
Першу групу інвалідності встановлюють за наявності таких діагнозів (за розділом "неврологія та психіатрія") і:
-	захворювання чи наслідки травм центральноі нервовоі системи з
різко вираженими функціональними порушеннями: геміплегія,
виражений аміостатичний синдром, виражена атаксія, виражений
гіперкінетичний синдром з неможливістю стояння та ходьби,
тотальна афазія, виражений парез трьох кінцівок, верхній або
нижній параліч, виражений нижній парапарез із значним
порушенням функцій тазових органів;
-	Глибока розумова відсталість в ступені ідіотіі або різко вираженоі
імбецильності;
-	Недоумкуватість різноі етіологіі;
-	Виражені психотичні стани з дезорганізацією поведінки, що погано
піддаються лікуванню;
-	Епілепсія або судорожні синдроми різноі етіологіі з частими
припадками або схильність до епілептичних статусів;
Друга група інвалідності встановлюють особам, ща мають такий діагноз:
-	виражені затяжні психотичні стани з періодичною дезорганізацією
поведінки, що не потребують довогого лікування в психіатричному
стаціонарі;
-	виражені післяпроцесуальні дефекти при шизофреніі (ремісіі СІД);
-	олігофренія в ступені імбецильності;
-	епілепсія та інші органічні хвороби головного мозку з частими
генералізованими судорожними приступами, або більш рідкими
приступами з дісфоріями або з сутінковими порушеннями
свідомості;
-	
-	виражений психоорганічний синдром органічного генезу;
-	двухстороння глухота та олігофренія в ступені дебільності.
Третю групу інвалідності встановлюють особам, що мають такий діагноз:
-	віддалені наслідки інфекційних захворювань нервовоі системи з
помірними руховими або координуючими порушеннями
-	помірно виражені післяпроцесуальні дефекти при шизофреніі
(ремісія В)
-	помірно виражений психоорганічний синдром різного генезу
-	епілепсія та інші органічні захворювання головного мозку з
генералізованими судорожними приступами середньоі частоти (3-4
рази на місяць) або рідші приступи або помірні виражені зміни
особистості при неможливості продовження праці в своій праці в
своій професіі
-	дебільність ІІІ ст.

 Комплексний підхід упри забезпеченні догляду в громаді
1.	Ресурси громади.
2.	Принципи комплексноі допомоги.
3.	Перелік закладів та програм, необхідних для надання комплексноі
допомоги у громаді
4.	Залучення структур виконавчоі влади до виконання комплексних
програм
5.	Інноваційні проекти недержавних організацій, спрямовані на догляд
у громаді
12.1. Ресурси громади.
Проживання у громаді дозволяє створити навкруг інваліда та його родини міцну мережу підтримки. Саме таким чином, на нашу думку, має здійснюватися соціальна робота у краіні з перехідною економікою -завдяки консолідаціі очевидних та прихованих ресурсів громади. До них можна віднести:
1.	задоволення потреб інваліда та родини у відповідності до
законодавчих гарантій;
2.	допомога родині, яка опікує розумово відсталу особу, збоку
родичів та сусідів;
3.	звернення до агенцій для інших груп населення, що виконують
програми за рахунок бюджетних коштів;
4.	офіційні звернення по допомогу або вирішення проблем інваліда та
родини до органів влади місцевого, міського/обласного та
національного рівня;
5.	особисті звернення до окремих професіоналів, які працюють у
місцевій громаді;
6.	особисті звернення до депутатів, посадових осіб, представників
бізнесу;
7.	допомога волонтерів.
12.2. Принципи комплексноі допомоги.
Концепція грунтується на таких засадах організаціі допомоги, як:
-	відмова від біологічного підходу - тобто ставлення до розумово відсталоі
людини не як до патологічного суб'єкта, а передусім як до особистості.
Відповідно, оцінювання, складання та виконання плану втручання
мають здійснюватися з урахуванням особистісних потреб у
якнайповнішому обсязі.;
-	принцип неперервності — забезпечення підтримки на всіх життєвих
етапах, тобто організація схем та програм відповідно до потреб вікового
періоду. Це передбачає координацію роботи відповідних програм та
закладів, коли соціальний працівник, що здійснює функціі куратора, мав
би передавати клієнта іншому кураторові - працівникові іншоі
соціальноі служби, яка має продовжувати догляд за цією особою.
-	мультидисциплінарний підхід - оцінювання потреб, складання та
виконання плану втручання, спрямованого на допомогу розумово
відсталій особі, що передбачає утворення злагодженоі команди фахівців
у складі соціального працівника, спеціального педагога, психолога,
медсестри, трудового терапевта, у разі необхідності - інспектора у
справах неповнолітніх, фахівця з працевлаштування, тощо;
-	орієнтація на потреби інваліда та родини - надання допомоги за
результатами оцінювання потреб конкретного інваліда, адресна допомога;
-деінституалізація - орієнтація на адаптацію розумово відсталоі особи до життя у соціумі на противагу відлученню від звичайного родинного оточення, що відбувається у разі розміщення у відповідному інтернаті;
-	допомога у громаді - усі агенціі та послуги мають бути максимально
наближеними до домівки інваліда та передбачати пристосування клієнта
до життя серед звичайних людей - відвідання закладів громадського
користування, спілкування із соціальним оточенням;
-	дестигматизація - зняття "стигми", або тавра суспільного
відторгнення розумово відсталоі людини як "дефектноі" або
"меншовартісноі". Ставлення до такого громадянина має спиратися на
визнання в ньому передусім особистості та прийняття іі такою, якою вона
є, повагу до іі честі та гідності.
Оцінювання потреб та допомогу належить здійснювати з обов'язковим урахуванням точки зору самого клієнта й родини, що його опікує.
Комплексну систему допомоги розумово відсталим інвалідам м. Києва буде планується створено поетапно із залученням усіх державних та недержавних агенцій, причетних до розв'язання цієі проблеми. Головне завдання першого етапу (1999-2001 роки) полягає у детальній розробці концепціі запровадження такоі комплексноі системи та створенні дійових моделей служб та агенцій, необхідних для задоволення базових потреб інвалідів зазначеноі категоріі. Другий етап (до 2002 р.) матиме на меті аналіз апробованих форм роботи та здійснення економічного обгрунтування для поширення набутого досвіду. Третій етап (2003 -2010 р.) передбачає власне запровадження комплексноі системи допомоги, здатноі охопити всіх розумово відсталих інвалідів міста Києва.
12.3.Перелік  закладів   та   програм,   необхідних   для   надання комплексноі допомоги у громаді
Структурними складовими комплексноі системи соціальноі реабілітаціі розумово відсталих громадян мають стати заклади, схеми, проекти та програми, які забезпечують задоволення окремих потреб цієі групи населення:
•	програма раннього втручання, яка забезпечує корекцію проблем
розвитку у ранньому віці (до 3 років);
•	схема інформування та підтримки родини;
•	програми тимчасового догляду та фостерингу, що забезпечують
допомогу родині, яка опікує інваліда;
•	програми  корекціі розвитку та  поведінки у дошкільному віці:
забезпечення послугами закладів дошкільного виховання (рання
інтеграція),  педагогічна та психологічна корекція для дітей, що не
відвідують загальноосвітніх чи допоміжних закладів дошкільного
виховання;
•	навчальні програми: інтегроване або, за необхідністю, спеціалізоване
шкільне навчання; забезпечення доступу до закладів позашкільноі
освіти (спеціально організовані творчі заняття при наявних закладах
позашкільноі освіти);
•	програма планування переходу підлітка до майбутнього улаштування
у громаді, що має на меті підготовку до максимально самостійного
дорослого життя, зокрема післяшкільну (передпрофесійну) освіту для
випускників шкіл,
•	програми    із    зайнятісті    та    працевлаштування:         схема
працевлаштування за трьома базовими моделями - індивідуальне
працевлаштування на звичайних підприємствах за підтримки служби
спеціального працевлаштування, працевлаштування групи інвалідів на
звичайних підприємствах (або груповий підряд), створення спеціальних підприємств із допоміжним штатом;
програми забезпечення житлом незалежно від родини під наглядом соціального працівника (гуртожитки при підприємствах, окремі квартири під належним наглядом, комуни тощо);
програми з догляду за дорослими, які не можуть працювати, створення закладів денного перебування - денні (трудові) центри; програми з оздоровлення та організаціі тематичних літніх таборів; програми із захисту прав розумово відсталоі дитини із негараздноі родини: схема груповоі та індивідуальноі роботи із неблагополучними родинами, які виховують розумово відсталу дитину; агенціі по захисту прав та представництву законних інтересів розумово відсталих осіб.

12.5. Інноваційні проекти недержавних організацій, спрямовані на допомогу у громаді
Стандартна схема введення інноваційних програм на Заході приблизно така: громадська організація, яка об'єднує зацікавлених людей (фахівців, родичів клієнтів, самих клієнтів, благодійників) розробляє та проводить апробацію принципово нового проекту - нового виду послуг, новоі схеми взаємодіі між агенціями, новоі форми співпраці державних та приватних організацій; недержавна організація дістає кошти на апробацію схеми - від спонсорів, благодійників, приватних пожертв, зрештою, трапляється, що зацікавлені особи використовують власні кошти на такий піонерський проект. Після вивчення його ефективності, у тому числі і економічноі, НДО активно лобіює отримання державного фінансування на уведення новоі послуги як альтернативу існуючій. Саме таким чином поступово відбувається переорієнтація послуг в Украіні.